КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 2-215/11
провадження № 22-ц/824/8108/2026

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Черняк Д. Ю. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами судового рішення від 30 грудня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсною заяви про скасування заповіту та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного підприємства «Борей-таксі», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фронт», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліпат-Інвест», Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, Приватного підприємства «ЮС-Центр», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Товариства з обмеженою відповідальністю «А.О.Бастіон», Товариства з обмеженою відповідальністю «Технічний центр домофонізації Цифрал-Сервіс», треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Товариство з обмеженою відповідальністю «Елітком», ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , про визнання недійсним заповіту, визнання пріоритету зареєстрованих прав на частки квартири, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, визначення судом відповідальності, стягнення у солідарному порядку погіршення частки, упущеної вигоди, неодержаної орендної плати, пені, моральної шкоди, реальних збитків, грошової компенсації, припинення права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року в складі судді Соколова О. М.,
встановив:

У липні 2000 року ОСОБА_18 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_19 , у якому просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Мотицькою С. А. 03 листопада 1998 року, що зареєстроване в реєстрі за № 3с-619 на ім`я ОСОБА_20 та ОСОБА_19 щодо спадкового майна померлого ОСОБА_21 у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2000 року позов задоволено.
Ухвалою цього ж суду від 28 липня 2008 року вищезазначене рішення скасовано за нововиявленими обставинами.
До участі в якості правонаступника померлого ОСОБА_18 було притягнуто його сина ОСОБА_2 , який з урахуванням заяв про зміну й уточнення позову та заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду просив: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 листопада 1998 року, реєстровий № 3с-619, видане Шостою київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_20 та ОСОБА_19 у спадковій справі № 164/97 в частині визнання за ОСОБА_22 права на спадкування за законом 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_21 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва 11 лютого 1994 року за № 531, та зареєстрована в Київському БТІ 17 лютого 1994 року за № 4662; визнати недійсною заяву від 16 січня 2001 року, подану ОСОБА_20 до Шостої київської державної нотаріальної контори про скасування заповіту від 23 грудня 1999 року.
ОСОБА_2 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_21 . Своїм заповітом від 27 січня 1994 року ОСОБА_21 заповідав ОСОБА_19 лише автомобіль. Враховуючи, що ОСОБА_20 на час смерті свого чоловіка ОСОБА_21 проживала разом з ним у належній їм та ОСОБА_18 квартирі, то вона відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР прийняла спадщину, оскільки у встановлений ст. 553 ЦК України ( в редакції 1963 року) шестимісячний строк не подавала заяву про відмову від спадщини. Але 3 листопада 1998 року Шоста київська державна нотаріальна контора видала свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_20 та ОСОБА_19 щодо спадкового майна померлого ОСОБА_21 у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 з порушенням вимог ст. 529, 548, 549 ЦК України ( в редакції 1963 року), а тому воно має бути визнане недійсним.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_20 ( мати батька позивача - ОСОБА_18 ). Не дивлячись на те, що ОСОБА_20 своїм заповітом від 23 грудня 1999 року скасувала свій попередній заповіт від 31 жовтня 1996 року, Шоста київська державна нотаріальна контора направляла як на вимогу суду, так і позивачу відомості про те, що в Спадковому реєстрі зареєстрований лише один заповіт ОСОБА_20 від 31 жовтня 1996 року на користь ОСОБА_19 
ОСОБА_20 своїм заповітом від 23 грудня 1999 року скасувала попередній заповіт від 31 жовтня 1996 року, а відповідно до вимог частини другої статті 544 ЦК України ( в редакції 1963 року) заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Оскільки заповітом від 23 грудня 1999 року ОСОБА_20 змінила особу, на користь якої вона заповіла своє майно, то даний заповіт повністю скасував попередній її заповіт від 31 жовтня 1996 року на користь ОСОБА_19 .
При цьому нотаріальна контора повідомила, що заповіт ОСОБА_20 від 23 грудня 1999 року за реєстровим № 8-10744 скасовано на підставі її заяви від 16 січня 2001 року за реєстровим № 2-111. Однак підпис, вчинений на цій заяві від імені ОСОБА_20 , не є її підписом, оскільки в цей час ОСОБА_20 перебувала в смт. Немішаєво Бородянського району Київської області.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПП «Борей-таксі», ТОВ «Фронт», ТОВ «Ліпат-Інвест», КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», ПП «ЮС-Центр», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ТОВ «А.О.Бастіон», ТОВ «Технічний центр домофонізації Цифрал-Сервіс», в якому, уточнивши, змінивши та доповнивши позовні вимоги, остаточно просив:
1. визнати недійсним заповіт ОСОБА_20 на ім`я ОСОБА_18 від 23 грудня 1999 pоку; визнати за померлим ОСОБА_19 і ОСОБА_20 пріоритет зареєстрованих прав власності на частки квартири АДРЕСА_1 над іншими незареєстрованими правами станом на момент відкриття спадщини ОСОБА_18 ;
2. визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом як 1/18 частину після смерті ОСОБА_19 та 5/18 частин після смерті ОСОБА_20 ;
3. визначити відповідальність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Борей-таксі», ТОВ «Фронт», ТОВ «Ліпат-інвест», ПП «ЮС-Центр», які спільно завдали шкоди ОСОБА_1 , у частці відповідно до ступеня вини кожного;
4. стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Борей-таксі», ТОВ «Фронт», ТОВ «Ліпат-інвест», ПП «ЮС-Центр» на користь ОСОБА_1 за погіршення 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (1/18 частини після смерті ОСОБА_19 та 5/18 частин після смерті ОСОБА_20 ) у розмірі 172 606,67 грн;
5. стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Борей-таксі», ТОВ «Фронт», ТОВ «Ліпат-інвест», ПП «ЮС-Центр» на користь ОСОБА_1 упущену вигоду від здачі в оренду належної йому на праві власності за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2004 року 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 з 15 червня 2004 року по 14 січня 2010 року 153 892,10 грн доходів, 51 736,24 грн - інфляційних втрат, 10 734,18 - суми 3 % річних, а загалом 216 362,52 грн;
6. стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 неодержану орендну плату за 3 місяці авансом у розмірі 11 864, 85 грн як еквівалент 1 500,00 доларів США;
7.перевести в солідарному порядку на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Борей-таксі», ТОВ «Фронт», ТОВ «Ліпат-інвест», ПП «ЮС-Центр» обов`язок сплати йому за прострочення передачі квартири в оренду за договором оренди квартири від 30 жовтня 2007 року і стягнути з них у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення орендних платежів у розмірі 345 504,43 грн як еквівалент 43 680 доларів США;
8. стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Борей-таксі», ТОВ «Фронт», ТОВ «Ліпат-інвест», ПП «ЮС- Центр» на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди;
9. зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку передати ОСОБА_1 сімейний фотоальбом, що належав ОСОБА_20 ;
10. стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ПП «ЮС-Центр» на користь ОСОБА_1 реальні збитки у розмірі 10 752,69 грн згідно з поданим розрахунком;
11. захистити цивільний матеріальний інтерес ОСОБА_1 , встановивши станом на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом і розгляду цієї справи юридичний факт вартості 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 123 468,04 доларів США;
12. стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 еквівалент матеріальної компенсації - грошову компенсацію за 1/3 частини вказаної вище квартири, що належить ОСОБА_1 за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2004 року, в розмірі 986 818,13 грн;
13. припинити право власності ОСОБА_1 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить йому за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2004 pоку, яке було зареєстровано 14 червня 2004 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» (далі - КП «Київське МБТІ»);
14. стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати в розмірі 5 231,65 грн, а також судові та всі інші витрати, пов`язані з розглядом цієї цивільної справи;
15. установити такий порядок виконання рішення в цій справі, яким зобов`язати КП «Київське МБТІ» припинити право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2004 року (реєстраційний напис від 14 червня 2004 року) за ОСОБА_1 не раніше отримання на його користь з ОСОБА_2 грошових сум у розмірі 986 818,13 грн та 5 231,65 грн з усіма іншими, покладеними на нього витратами в цій справі;
16. покласти на відповідачів у солідарному порядку всі витрати, пов`язані з розглядом цієї цивільної справи;
17. стягнути на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Товариства з обмеженою відповідальністю «А.О. Бастіон» (далі - ТОВ «А.О. Бастіон»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Технічний центр домофонізації «Цифрал-сервіс» (далі - ТОВ «Технічний центр домофонізації «Цифрал-сервіс»), ПП «ЮС-Центр» реальні збитки в розмірі 28 800,00 грн та 115 200,00 грн упущеної вигоди.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_21 його спадщина була прийнята двома з трьох спадкоємців - дружиною ОСОБА_20 і сином, його батьком ОСОБА_22 . ОСОБА_20 прийняла спадщину, фактично вступивши у володіння спадковим майном, а ОСОБА_22 прийняв спадщину, фактично вступивши в управління спадковим майном - автомобілем ЛуАЗ, належним ОСОБА_21 . Вказував на те, що третій спадкоємець ОСОБА_21 - його син ОСОБА_18 спадщини не приймав, оскільки заяви про прийняття спадщини у встановлений ст 549 ЦК УРСР строк нотаріусу не подавав, в управління спадковим майном не вступав та не міг проживати у спірній квартирі і прийняти спадщину в 1994 році.
Також з вини відповідачів позивач тривалий час був позбавлений можливості використовувати за призначенням належну йому власність у вигляді 1/3 частини спірної квартири, що призвело до заподіяння йому збитків та шкоди в розмірі, зазначеному в позові, неодержання ним доходів, заподіяння моральних страждань. Внаслідок протиправних дій відповідачів у нього виник обов`язок перед третіми особами зі сплати останнім пені з умовами укладених з третіми особами договорів, тому зазначений обов`язок повинен бути перенесений на відповідачів.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2014 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсною заяви про скасування заповіту задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Мотицькою С. А. 03 листопада 1998 року на ім`я ОСОБА_20 та ОСОБА_19 щодо спадкового майна померлого ОСОБА_21 у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . У решті позову відмовлено.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПП «Борей-таксі», ТОВ «Фронт», ТОВ «Ліпат-інвест», КП «Київське МБТІ», ПП «ЮС-Центр», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , TOB «А.О. Бастіон», ТОВ «Технічний центр домофонізації «Цифрал-сервіс», за участю третіх осіб: Головного управління юстиції у м. Києві, ТОВ «Елітком», ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , про визнання недійсним заповіту, визнання пріоритету зареєстрованих прав на частки квартири, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, визначення судом відповідальності, стягнення в солідарному порядку коштів за погіршення частки, упущеної вигоди, неодержаної орендної плати, пені, реальних збитків, грошової компенсації, припинення права власності, відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.
Постановою Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року в задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 18 березня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 16 липня 2014 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування в подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 549 ЦК УРСР та статті 1266 ЦК України відмовлено.
10.11.2017 до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд судових рішень у справі № 2-215/11 з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, а саме у зв`язку зі встановленням Європейським судом з прав людини порушень Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні зазначеної справи судом.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2018 року у задоволенні вказаної заяви ОСОБА_1 відмовлено. 
19.05.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року за нововиявленими обставинами, яку уточнив 16.03.2017, посилаючись на те, що постановою Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року встановлено, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_20 відповідно до статті 1266 ЦК України, а тому справу в частині позовних вимог ОСОБА_2 було вирішено за заявою особи, яка не є правонаступником (спадкоємцем) ОСОБА_20 , а відтак і оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 листопада 1998 року жодним чином не порушувало і не могло порушувати його права та інтереси як позивача, що в свою чергу, на думку ОСОБА_1 є підставою для відмови йому в позові.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_23 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року відмовлено. 
17.03.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року за нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що в березні 2017 року йому стало відомо про те, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року (справа №757/1475/15-ц) залишено без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року встановлено:
«Щодо застосування строків позовної давності, варто зазначити, що дана вимога є безпідставною. Так, відповідно до cm. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи, державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві рішенням від 18.06.2014 відмовив у державній реєстрації прав власності, а позивач до суду звернувся 16.01.2015, тобто в межах строку позовної давності».
Таким чином, вказаним судовим рішення встановлено, що до 18 червня 2014 року права ОСОБА_2 ніким не порушувалися, і до цієї календарної дати право на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у ОСОБА_2 в розумінні положень ч. 1 ст. 256 ЦК України було відсутнє.
Оскільки ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_20 , права ОСОБА_2 до 18 червня 2014 року порушені не були, а тому дану справу в частині позовних вимог ОСОБА_2 було вирішено за заявою особи, яка не мала права на звернення до суду з позовом, що є підставою для відмови в його задоволенні. 
Просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року скасувати. В частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 ухвалити нове судове рішення про відмову у позові, в частині його позовних вимог позов задовольнити. 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року в задоволенні заяви  ОСОБА_23 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виходив із того, що наведені в заяві обставини не можуть вважатися нововиявленими обставинами в розумінні статті 423 ЦПК України. 
08.02.2026 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Зазначає, що звернення ОСОБА_2 із позовом за відсутності порушення його прав до 18.06.2014, як встановлено в справі № 757/1475/15, не є новою обставиною. Рішення суду у справі №20215/11 прийнято 30.12.2013, тому про відсутність порушення прав ОСОБА_2 не було відомо і не могло бути відомо до набрання 15.03.2017 законної сили рішення суду від 15.08.2016 у справі № 757/1475/15, коли відкрилися нововиявлені обставини.
Вважає, що висновки і мотиви оскарженої ухвали щодо наявності нововиявлених обставин не відповідають її резолютивній частині.
Просить зупинити апеляційне провадження у справі з підстави його перебування у лавах Збройних Сил України. 
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались. 
В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. 
Перевіривши подане клопотання, колегія суддів дійшла висновків про відмову у його задоволенні з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом.
Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
Аналогічна позиція міститься у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).
У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».
На підтвердження перебування у складі Збройний Сил України ОСОБА_1 08.02.2026 надіслав на адресу суду витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.08.2024 №252. 
З огляду на контекст даної справи, тривалість часу, протягом якого справа перебуває в провадженні суду, можливості заявника, не зважаючи на перебування у складі Збройних Сил України, повною мірою реалізовувати свої процесуальні права на подання 08.02.2026 апеляційної скарги, 15.03.2026 заяви на усунення недоліків та квитанції про сплату судового збору, враховуючи те, що жодних нових доказів чи заперечень до суду не надходило, питання перегляду рішення суду за нововивленими обставинами за заявами ОСОБА_1 неодноразово були предметом розгляду судів, а також оцінивши важливість можливого результату судового процесу для заявника, а також обставину, на яку заявник посилається як на нововиявлену, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду лише тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania»), п. 61). Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення ЄСПЛ від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти росії» («Ryabykh v/ russia»), п. 52), рішення ЄСПЛ від 29 січня 2016 року у справі «Устименко проти України», п. 46).
Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.
Порядок перегляду судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами у цивільних справах врегулювано главою 3 розділ 5 ЦПК України.
Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.
Відповідно до положень статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.
Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (пункт 1 частини другої статті 423 ЦПК України).
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.
Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.
Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Правєдная проти росії» від 18 листопада 2004 року зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин. Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості надати цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.
Отже, істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у вказаній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи.
Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи.
Звертаючись до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 посилається на наступну обставину, яка не була і не могла бути відома заявнику на час ухвалення рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року: 
встановлення рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у справі №757/1475/15-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м Києва від 15 березня 2017 року, тієї обставини, що перебіг позовної давності, у межах якої ОСОБА_24 міг звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку майна в порядку спадкування, розпочався з 18 червня 2014 року, коли державний реєстратор своїм рішенням відмовив у державній реєстрації прав власності, а тому до цієї дати його права ніким не порушувались, право на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у нього було відсутнє. 
Надаючи оцінку обставинам, встановленим у вказаному судовому рішенні, як нововиявленим обставинам по справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що останні не можуть бути нововиявленими обставинами в розумінні ст. 423 ЦПК України. 
Судове рішення не може переглядатись у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, передбачені частиною другою статті 423 ЦПК України, відсутні, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 423 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.
Обставини, на які посилається ОСОБА_1 як на нововиявлені, зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень статті 423 ЦПК України не є нововиявленими обставинами, а тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. 
З огляду на це, колегія суддів Київського апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами задоволенню не підлягала. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 423, 424 ЦПК України апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук