Справа № 523/3867/26
Провадження №2/523/4003/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2026 р. м.Одеса  

Пересипський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді – Далеко К.О., 
за участю секретаря судового засідання – Дяченко Т.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в м. Одеса, у спрощеному позовному провадженні, цивільну справу № 523/3867/26 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини,
ВСТАНОВИВ:
23.02.2026 року позивач  ОСОБА_1  звернулась до суду із позовною заявою до  ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини, якою просить стягнути з  ОСОБА_2  на її користь, неустойку (пеню) в розмірі 152 903,64 грн. 
В обґрунтування позову зазначено, що судовим наказом №947/35661/24, виданим 25.11.2024 Київським районним судом міста Одеси стягнуто з ОСОБА_2 щомісячно аліменти на користь стягувача ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06.11.2024 року до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси № 947/454/25 провадження № 2/947/1133/25 від 14.04.2025, яке набрало законної сили 15.05.2025, зменшено розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі судового наказу Київського районного суду міста Одеси від 07.11.2024 року по справі № 947/35661/24, з 1/4 до 1/ 6 частки заробітку ( доходу) щомісячно , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Виконавчий лист щодо примусового виконання вказаного рішення перебуває на виконанні у Охтирському відділі державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції АСВП № 76759810 Починаючи 06.11.2024 по 25.06.2025 сплати аліментів не проводилося , а з 25.06.2025 по 21.02.2026 проводилась у неповному обсязі, у зв`язку із чим виникла заборгованість зі сплати аліментів у сумі 121 125 ,93 , що підтверджується довідкою державного виконавця від 20.02.2026 № 6868 , проте в довідці не вказано , що платіж за січень було отримано 02.02.2026 ( квитанція про зарахування додається ) тому сума боргу на 21.02.2026 становить 121 125 ,93 - 12 144,90 = 108 981,03 грн. Згідно складеного позивачем розрахунку неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за період з 06.11.2024 по 20.02.2026 становить 152 503 ,64.
20.03.2026 року представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Кудін О.М. подав до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву заначив, що відповідач не визнає заявлені позовні вимоги. Сторона відповідача просить суд врахувати, що відповідач по даній справі є військовослужбовцем ЗСУ, і у зв`язку із постійним перебуванням на військовій службі не отримав позовну заяву. Відповідач ОСОБА_2 проходить військову службу на даний час в в/ч НОМЕР_1 , раніше перебував в в/ч НОМЕР_2 , ще раніше у в/ч НОМЕР_3 , що підтверджується записами у військово-обліковому документі та інших доказах. Відрахування із заробітної плати здійснюється не самим платником аліментів самостійно, а фінансовим відділом відповідної військової частини, в примусовому порядку за зверненням виконавчої служби. Сторона відповідача просить суд врахувати, що вини військовослужбовця ОСОБА_2 у простроченні сплати аліментів немає, так як він не керує і не впливає на процес відрахування із заробітної плати, а вірніше із суми грошового забезпечення, відповідних коштів. Затримки щодо сплати аліментів могли відбуватись лише з вини фінансової частини (бухгалтерії) військової частини або вини посадових осіб виконавчої служби, які повинні відслідковувати процес стягнення аліментів та вживати заходів щодо можливого повідомлення фінвідділів інших частин у випадку переводу військовослужбовця ЗСУ до іншого місця служби. Окрім того, сторона відповідача просила врахувати, що відповідач перебуваючи в зоні активних бойових дій, захищаючи незалежність держави, 27.04.2025 року отримав тяжке поранення, що загрожувало життю, вимушений був знаходитись на лікуванні, що вплинуло на подальші виплати і відповідні відрахування аліментів. Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами, які додаються до відзиву. Заборгованість виникла не з вини платника аліментів, а внаслідок об`єктивних і непереборних, форс-мажорних обставин, а тому стягнення пені за умисну несплату аліментів в даному випадку безпідставне. Крім того, відповідач зазначає, що спілкувався з позивачкою, та добровільно погашав після отримання зарплати з червня по жовтень місяць 2025 року суми в розмірі 50 000 грн., 65 505 грн., 20 988 грн., 17 254 грн., 35 397 грн., поки не погасив добровільно всю заборгованість. Таким чином, відповідач добровільно погасив не в примусовому порядку суми, які не могли вираховуватись з його грошового утримання більше встановлених меж. Станом на лютий 2026 року заборгованість відсутня повністю. 
20.04.2026 року ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, яку обґрунтувала наступним. Обов`язок щодо належного утримання дитини несе саме батько. Перебування на службі не позбавляло відповідача можливості контролювати стан нарахувань. Після отримання судового наказу, відповідач вдався до СЗЧ, що прямо свідчить про його умисне ухилення від виконання як військового, так і батьківського обов`язку. Заборгованість по аліментам почала накопичуватися ще у листопаді 2024 року, за 5 місяців до отримання відповідачем травми. Твердження про добровільне погашення боргу не відповідає дійсності. Виплати почалися лише після офіційного звернення позивача до Міністерства юстиції України зі скаргою на бездіяльність виконавчої служби. Той факт, що під тиском судового процесу та скарг відповідач частково зменшив основний борг, не скасовує його відповідальності за несвоєчасність виплат. Відповідач був обізнаний про обов`язок сплати аліментів, оскільки 03.01.2025 року особисто ініціював позов про зменшення розміру аліментів. 
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2026 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. 
Позивач ОСОБА_1 , з`явившись до судового засідання, підтримала заявлений нею позов у повному обсязі, зазначила що матеріалами справи підтверджуються її позовні вимоги. 
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Кудін О.М., прийнявши участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення позов, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві, просив врахувати відсутність вини відповідача та умислу на несплату аліментів. Постанову про відкриття виконавчого провадження відповідач не отримував, а тому навіть теоретично не міг знати, на який рахунок сплачувати аліменти. Лише у травні 2025 року із відповідачем зв`язався державний виконавець, після чого відповідач одразу почав погашати заборгованість по аліментам. Наразі, заборгованість по аліментам відсутня. 
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Cудовим наказом №947/35661/24, виданим 25.11.2024 Київським районним судом міста Одеси стягнуто з ОСОБА_2 щомісячно аліменти на користь стягувача ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06.11.2024 року до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси № 947/454/25 провадження № 2/947/1133/25 від 14.04.2025, яке набрало законної сили 15.05.2025, зменшено розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі судового наказу Київського районного суду міста Одеси від 07.11.2024 року по справі № 947/35661/24, з 1/4 до 1/ 6 частки заробітку ( доходу) щомісячно , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Виконавчий лист щодо примусового виконання вказаного рішення перебуває на виконанні у Охтирському відділі державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції АСВП № 76759810 – з 11.12.2024 року (відкрите виконавче провадження). Це підтверджується даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень, доступ до якої є загальнодоступним. 
Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданий старшим державним виконавцем Охтирського ВДВС в Охтирському районі Сумської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 20.02.2026 №6868 підтверджується наступне:
- за період з 06.11.2024 року по 15 травня 2025 року заборгованість відповідача ОСОБА_2 по сплаті аліментів, складала 115 677,65 грн.;
- з червня 2025 року відповідач ОСОБА_2 почав погашати заборгованість, ним проведені оплати на суми: 50 000 грн., 65 505,13 грн., 20988,84 грн., 17254,20 грн.;
- з жовтня 2025 року сплата аліментів відбувалась систематично;
- станом на 19.02.2026 року заборгованість по аліментам відсутня.
Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у встановленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку сторонами не оскаржувався.
Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.
Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.
Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.
Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.
Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.
У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.
Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.
Такий правовий висновок щодо порядку обчислення пені у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).
Відповідно до ст. 196, 197 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. З урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами.
За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму N 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Вищевказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі N 661/905/19, згідно якого відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.
Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (див.: пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі№ 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження 61-12735сво23) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадків, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Надаючи правову оцінку наявності в діях (бездіяльності) відповідача вини, суд виходить із того, що матеріалами справи дійсно підтверджується обізнаність ОСОБА_2 про наявність наказу Київського районного суду м. Одеси від 25.11.2024 року, виданого по справі № 947/35661/24, оскільки 03.01.2025 року відповідач через свого представника ОСОБА_4 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про зміну розміру стягнення аліментів на утримання дитини. 
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_2 постанови про відкриття виконавчого провадження, з виконання наказу Київського районного суду м. Одеси від 25.11.2024 року, виданого по справі № 947/35661/24, що слугувало би підставою для висновку про його обізнаність про початок примусового виконання рішення, та надало би можливість здійснювати перерахунок аліментів на конкретний розрахунковий рахунок, у конкретно визначеній сумі.
Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Виходячи з аналізу вказаної статті, боржник має бути належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження, а державний виконавець повинен не лише направляти боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, але й встановити факт отримання ним копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду.
Отже, належні, достатні і достовірні докази того, що відповідач на час виникнення заборгованості був обізнаний про наявність відкритого виконавчого провадження за наказом суду про стягнення аліментів, відсутні. За таких обставин немає законних підстав вважати, що відповідач ухилявся від сплати аліментів.
Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач був обізнаний про наказ суду, а тому зобов`язаний сплатити неустойку за весь період невиконання наказу суду про стягнення аліментів, є безпідставними, адже боржник погодився, що з нього будуть стягуватися аліменти в примусовому порядку, отже дії відповідача першочергово залежать від дій чи рішень державного виконавця та стягувача, яка могла і не пред`явити наказ до виконання. 
Таке правозастосування узгоджується із правовими висновками Верховного суду викладеними зокрема у постанові від 19 лютого 2024 року у справі №761/893/23, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України застосовує до спірних правовідносин. 
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 – адвокат Кудін О.М. повідомив про не отримання ОСОБА_2 постанови про відкриття виконавчого провадження взагалі. Державний виконавець лише у травні 2025 року перший раз зателефонував його довірителю, після чого останній дізнався про рахунок, на який можна платити аліменти, та почав погашати заборгованість. 
Погашення заборгованості з червня 2025 року підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості. 
При цьому, суд враховує, що згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 21.05.2025 року за № 6830, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 з 27.12.2024, наказ командира військової частини НОМЕР_1 №372 від 27.12.2024 по теперішній час. 
Згідно Направлення Військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2025 року №1873, військовослужбовець ОСОБА_2 направлений на стаціонарне лікування після травим (27.04.2025) у вигляді акубаротравматичного розриву обох барабанних перепонок, комбінована двостороння приглухуватість – II ст. 
Згідно Виписки № 2230Л КНП «Черкаський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни Черкаської обласної ради», м. Черкаси від 30.05.2025 року, із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_2 , останній перебував у стаціонарі з 20.05.2025 по 30.05.2025, кардіологічне відділення. Допомога надавалась на етапах евакуації: Ямполь, Слов`янськ, Дніпро. З 29.04.2025 по 20.05.2025 лікувався в урологічному відділенні. Висновок: множинні уламкові поранення обох нижніх кінцівок, тулуба, лівої верхньої кінцівки. Рани чисті гояться первинним натягом. 
Згідно Довідки військово-лікарської комісії від 21.08.2025 року № 2025-0821-1405-4627-3, за ступенем тяжкості травма ОСОБА_2 відноситься до тяжкої.
З огляду на викладене, наведені обставини додатково підтверджуються відсутність вини відповідача ОСОБА_2 у несплаті аліментів з 27.04.2025 року.
Суд виходить із того, що неустойка не повинна набувати ознак каральної санкції. 
Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013).
Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 910/14591/21, від 25 липня 2024 року у справі № 922/4750/23).
Матеріалами справи підтверджується, що з червня 2025 року відповідач ОСОБА_2 розпочав активно погашати заборгованість, та погасив її. 
З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 позбавлені нормативного та доказового обгрунтування, тому суд відмовляє у задоволенні позову. 
Керуючись ст.ст. 150, 180, 194, 195, 196 СК України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177,209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовної заяви  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини – відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення суду складено 23.06.2026 року.

Суддя:         К.О. Далеко