ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 р.	Справа № 539/644/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Прилипчук М.М., м. Лубни, повний текст складено 25.03.26 року по справі № 539/644/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Департаменту патрульної поліції  третя особа  Поліцейський 2 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції, рядовий поліції Жуков Володимир Олександрович 
про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі по тексту – ДПП, відповідач), третьої особи – поліцейського 2 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції, рядовий поліції Жукова Володимира Олександровича (далі – поліцейський, інспектор, третя особа), в якому просила суд:
- скасувати постанову серії ЕНА № 6670363 від 15.02.2026 та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення;
- стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.
В обґрунтування позовних вимог послалась на протиправність винесеної інспектором постанови серії ЕНА № 6670363 від 15.02.2026 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), оскільки працівником патрульної поліції було розглянуто справу на місці зупинки транспортного засобу без надання позивачу можливості скористатись правовою допомогою та притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за відсутності складу адміністративного правопорушення, що є підставою для скасування спірної постанови.
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30.03.2026 по справі № 539/644/26 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа – поліцейський 2 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції, рядовий поліції Жуков Володимир Олександрович, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Лубенського міськрайонного суду від 30.03.2026.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин не враховано обставини того, що наданий відповідачем відеозапис не підтверджує порушення позивачем приписів частини 2 статті 122 КУпАП, а згода ОСОБА_1 сплатити штраф на місці була зумовлена не визнанням вчиненого правопорушення, а перебуванням у стані стресу та крайньої необхідності, пов`язаними з дитиною позивача, яка знаходилась у салоні автомобіля у мокрому одязі, що створювало загрозу її здоров`ю.
Переконувала, що заборона руху без ввімкненого світла вдень за своєю суттю є додатковим заходом безпеки, а не порушенням правил користування освітлювальними приладами, у зв`язку з чим, у поліцейського були відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 КУпАП за порушення пункту 9.8 Правил дорожнього руху України (далі – ПДР України).
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просив прийняти рішення у справі, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування відзиву стверджував про правомірність складеної відносно ОСОБА_1 постанови серії ЕНА № 6670363 від 15.02.2026, оскільки факт порушення позивачем пункту 9.8 ПДР України підтверджено відеозаписом з бодікамери поліцейського, на якому зафіксовано рух транспортного засобу FORD FOCUS НОМЕР_1 під керуванням позивача на 207 км автошляху «Київ-Харків-Довжанський» поза населеним пунктом без ввімкнення ближнього світла фар.
Зауважив, що під час розгляду справи позивачу було повідомлено причину зупинки, ознайомлено із усіма правами, передбаченими статтею 63 Конституції України, статтею 268 КУпАП, а відтак, ОСОБА_1 мала можливість на місці ознайомитись із усіма наявними матеріалами справи, надати пояснення, докази, заявити клопотання та отримати правову допомогу, однак жодних клопотань з її боку заявлено не було.
З огляду на викладене, вважав доводи позивача про те, що інспектор порушив порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, не роз`яснював їй права та обов`язки необґрунтованими та такими, що спростовуються поданим до суду відеозаписом.
Переконував, що інспектор патрульної поліції правомірно визнав позивача винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, і наклав на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн, оскаржувана постанова відповідає вимогам закону, є обґрунтованою, а тому не підлягає скасуванню.
Також просив розгляд справи провести без участі відповідача, про прийняте рішення повідомити за адресою, вказаною у відзиві.
Третя особа правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
23.04.2026 від позивача надійшла заява, у якій ОСОБА_1 у відповідності до частини 3 статті 205 КАС України, просила суд апеляційної інстанції проводити розгляд справи № 539/644/26 без участі позивача, у зв`язку з віддаленістю місця проживання та необхідністю догляду за малолітніми дітьми. Зазначила, що свої вимоги підтримує повністю.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом розміщення на веб-порталі "Судова влада" повідомлення про виклик у судове засідання та надсилання повісток в системі "Електронний суд".
Відповідно до частини 3 статті 268 та частини 2 статті 313 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою серії ЕНА № 6670363 від 15 лютого 2026 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 порушено вимоги пункту 9.8 ПДР України, а саме, 15 лютого 2026 року близько 11 год 09 хв ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Ford Foсus, державний номерний знак НОМЕР_1 , на 207 км автошляху «Київ-Харків-Довжанський» поза населеним пунктом не ввімкнула ближнє світло фар. Визначено штраф за вчинене порушення у сумі 510 грн.
У графах «8» та «9» спірної постанови мається підпис особи, яка притягується до адміністративної відповідальності про ознайомлення зі статтею 268 КУпАП, строк оскарження постанови 289 КУпАП, а також про отримання копії постанови про адміністративне правопорушення.
Також у постанові мається відмітка про додавання відео-фіксації порушення з боді камери № 470713.
Не погодившись із вищевказаною постановою, позивач звернулася до суду з позовом про визнання її протиправною та скасування.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 6670363 від 15.02.2026, оскільки дослідженими доказами підтверджено наявність події і складу адміністративного правопорушення, а відтак, за висновком суду, інспектор патрульної поліції правомірно визнав позивача винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, і наклав на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.
При цьому, судом враховано, що факт керування позивачем 15.02.2026 транспортним засобом Ford Foсus, державний номерний знак НОМЕР_1 , на 207 км автошляху «Київ-Харків-Довжанський» поза населеним пунктом без ввімкнення ближнього світла фар позивачем не заперечується та підтверджується матеріалами справи, зокрема відео-записом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі – Закон № 580-VIII) поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
На виконання пункту 11 частини першої статті 23 Закону № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до статті 35 Закону № 580-VIII поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:
1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;
2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;
3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;
4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;
5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;
6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;
7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;
8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;
9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;
10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;
11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.
Поліцейський зобов`язаний зупиняти транспортні засоби у разі:
1) якщо є інформація, що свідчить про порушення власником транспортного засобу митних правил, виявлені митними органами відповідно до Митного кодексу України, а саме: порушення строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту іншого транспортного засобу особистого користування, використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, розкомплектування чи передачу у володіння, користування або розпорядження такого транспортного засобу особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;
2) якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб, який зареєстрований в іншій країні, не зареєстрований в Україні у встановлені законодавством строки чи перебуває на території України з порушенням строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту, чи використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, чи переданий у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.
Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
Колегією суддів встановлено, що підставою для зупинки 15.02.2026 працівниками патрульної поліції транспортного засобу позивача слугувало твердження відповідача про порушення ОСОБА_1 вимог пункту 9.8 ПДР України, що полягало у керуванні транспортним засобом поза межами населеного пункту без ввімкненого ближнього світла фар.
Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначенні положеннями Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі по тексту – Закон № 3353-XII).
Відповідно до частини 5 статті 14 Закону № 3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Положеннями статті 16 Закону № 3353-XII визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону № 3353-XII встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року.
Згідно з пунктом 1.1. ПДР України ці Правила відповідно до Закону України “Про дорожній рух” встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні гуртуватися на вимогах цих Правил.
На виконання пункту 1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9 ПДР України).
Відповідно до пункту 9.8 ПДР України, під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене:
а) у колоні;
б) на маршрутних транспортних засобах, що рухаються по смузі, позначеній дорожнім знаком 5.8, назустріч загальному потоку транспортних засобів;
в) на автобусах (мікроавтобусах), що здійснюють перевезення організованих груп дітей;
г) на великовагових, великогабаритних транспортних засобах, сільськогосподарській техніці, ширина якої перевищує 2,6 м, та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів;
ґ) на транспортному засобі, що буксирує;
д) у тунелях.
На всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 КУпАП, з посиланням на невиконання ОСОБА_1 вимог пункту 8.9 ПДР України, а саме не увімкнення поза населеним пунктом ближнього світла фар, чим допущено порушення частини 2 статті 122 КУпАП.
Як встановлено частиною 2 статті 122 КУпАП України, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (частина 1 статті 247 КУпАП).
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
На виконання вимог частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом норм частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 31 Закону України № 580-VIII надано право поліції застосовувати такі превентивні заходи, окрім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону України № 580-VIII визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото - і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото - і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
На підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення відповідачем було надано до матеріалів справи відеозапис з нагрудної камери поліцейського, який був досліджений судом апеляційної інстанції.
Так, дослідженням колегією суддів відеозаписом з боді – камери поліцейського № 470713, відомості про який внесено до оскаржуваної постанови, підтверджено, що позивач, керуючи транспортним засобом Ford Foсus, державний номерний знак НОМЕР_1 , на 207 км автошляху «Київ-Харків-Довжанський» поза населеним пунктом рухалась без ввімкнення ближнього світла фар.
З указаного відеозапису також вбачається, що ОСОБА_1 не заперечувала проти повідомлених інспектором обставин вчинення нею правопорушення та запропонувала сплатити штраф на місці вчинення правопорушення через термінал, здійснивши переказ коштів карткою (або телефоном з NFC) безпосередньо посадовій особі, яка наклала штраф.
Однак інспектор повідомив, що такими терміналами працівників поліції не укомплектовують та роз`яснив порядок сплати штрафу через банківську установу. 
Долученим до матеріалів справи відеозаписом подій, що мали місце 15.02.2026 також підтверджено, що після роз`яснення ОСОБА_1 прав, передбачених статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП, позивачем не заявлялось жодних клопотань до поліцейського з приводу необхідності надання пояснень, отримання правової допомоги чи з інших процесуальних питань, що свідчить про необґрунтованість тверджень позивача про порушення поліцейським процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення та позбавлення її права на захист.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджено факт керування позивачем транспортним засобом поза населеним пунктом без ввімкнення ближнього світла фар, інспектор патрульної поліції, встановивши вказаний факт, правомірно притягнув позивача до адміністративної відповідальності на підставі частини 2 статті 122 КУпАП.
Вищенаведене дозволяє дійти висновку про доведення відповідачем наявності складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 , яке передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності через керування автомобілем у стані крайньої необхідності, пов`язаного з перебуванням дитини позивача у мокрому одязі, що могло нашкодити її здоров`ю, з наступних підстав.
Відповідно до статті 18 КУпАП "Крайня необхідність" визначає, що дія, яка вчинена для усунення небезпеки, що загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, або установленому порядку управління, і яка за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами, не є адміністративним правопорушенням, якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
Отже, відповідно до вимог статті 18 КУпАП обов`язковою умовою наявності стану крайньої необхідності є неможливість усунення небезпеки іншими засобами.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивач, вважаючи небезпечним перебування дитини у транспортному засобі у мокрому одязі, мала вжити дії задля усунення вказаних обставин до моменту початку руху на автомобілі, так як за її словами дитина впала в калюжу перед поїздкою, однак таких дій не вчинила. Доказів неможливості скористатись альтернативними та правомірними заходами для усунення стану крайньої необхідності, позивачем до матеріалів справи не надано, відтак, вказані доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не спростовують факту порушення останньою правил дорожнього руху, а також не звільняють ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.
Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд прийшов до вичерпних юридичних висновків на підставі встановлених фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.03.2026 по справі № 539/644/26 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч. 3 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій