БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
22.04.2026
Справа № 497/197/26
Провадження № 2/497/776/26
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року            м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого - судді Кодінцевої С.В.,
за участю - секретаря Мунтянової В.Р.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Деревенського І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:

20.01.2026 року через підсистему Електронний суд позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить суд постановити рішення, яким:
1) Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07.02.2017 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції в Одеській області, актовий запис №54. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_1 ».
2) Поділити майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: 
Визнати право власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на:
-1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею
- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий номер 5110600000:01:028:0082
- автомобіль марки «Nissan Leaf», державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 
- автобус марки «Mercedes-Benz» модель Sprinter 906BB50, державний номерний знак НОМЕР_4 VIN: НОМЕР_5 
- причіп марки «BOEKMANN» модель КТ3015/270, державний номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 - зареєстровано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 ;
- автобус марки "Neoplan", державний номерний знак НОМЕР_9 , VIN: НОМЕР_3 
- автобус марки "VanHool", державний номерний знак НОМЕР_10 , модель T-916 ACRON, VIN: НОМЕР_11 
- автобус марки "Iveco 65C17", державний номерний знак НОМЕР_12 , модель 65C17, VIN: НОМЕР_13 
Визнати право власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_14 ) на:
- 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею
- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий номер 5110600000:01:028:0082
- 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 
- автомобіль марки «Toyota Highlander», державний номерний знак НОМЕР_15 , VIN: НОМЕР_16 - зареєстровано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_17 ;
- автомобіль марки «ВАЗ-2108», державний номерний знак НОМЕР_18 VIN: НОМЕР_19 - зареєстровано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_20 .
Свої вимоги мотивує тим, що вона, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 07.02.2017 року зареєстрували шлюб, про що Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції в Одеській області видано Свідоцтво про шлюб НОМЕР_21 від 08.02.2017 року, актовий запис №54. 
Подружжя мають неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Під час перебування у шлюбі, позивач, відповідач та діти проживали разом, вели спільне господарство, виховували дітей, працювали, придбавали нерухоме та рухоме майно.
Влітку 2025 року сім`я фактично розпалась. Виявилось, що подружжя мають різні погляди на життя і моральні цінності, внаслідок чого постійно виникали сварки і непорозуміння по всім життєвим питанням. Позивач разом із дітьми переїхала від відповідача жити в село Владичень Болградського району до своїх батьків, й наразі вона разом із дітьми проживає там. Шлюб з відповідачем фактично припинив існування, спільне господарство не ведеться, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. На думку позивача зберігати сім`ю з відповідачем немає жодних підстав та бажань.
Під час перебування у шлюбі, подружжя набуло у власність майно згідно наведеного в позовній заяві переліку, яке позивач просить розподілити між сторонами з урахуванням того, що неповнолітні діти наразі проживають з нею, позивачем та перебувають на її утриманні.
В обґрунтування вимоги про розподіл майна, позивач зазначає, що після фактичного розпаду сімейних відносин двоє спільних неповнолітніх дітей проживають разом з нею, позивачем, відтак саме вона, позивач несе додаткове фінансове навантаження в зв`язку з необхідністю забезпечення дітей всім необхідним. 
1/2 частина житлового будинку та земельної ділянки гарантуватимуть право на місце проживання для дітей, станом на момент звернення до суду з даним позовом та в майбутньому. Зазначені автобуси: марки "Neoplan", марки "VanHool" та марки "Iveco 65C17", а також автобус марки «Mercedes-Benz» з причіпом марки «BOEKMANN» є необхідними саме їй, позивачу, оскільки являються сімейним бізнесом, який надасть можливість Позивачу отримувати стабільний фінансовий прибуток, що в свою чергу забезпечить можливість утримання двох неповнолітніх спільних дітей позивача та відповідача. 
Вказує, що зазначені автобуси є також спільним сумісним майном, оскільки вони придбані в шлюбі та за спільні кошти подружжя. Вона, позивач працювала за кордоном та мала відповідний внесок в придбання зазначених автобусів, що, на її думку не буде оспорюватись відповідачем, відтак не потребуватиме додаткового доказування. Більш того, вона позивач приймала та приймає активну участь в розбудові даного бізнесу, що пов`язаний з перевезенням пасажирів зазначеними автобусами та зможе ефективно ним керувати, без участі відповідача, який в свою чергу не зможе цього зробити без участі позивача, оскільки вся клієнтська база та ведення обліку ведеться нею, позивачем.
Крім того, відповідач наразі проходить службу в ЗСУ та у відповідності до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позбавлений можливості займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім основної посади.
Просила розподілити між нею та відповідачем їх спільне сумісне майно згідно наведеного в позовній заяві переліку.

Ухвалою від 21.01.2026 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 24.02.2026 року о 08:30 годині (а.с.41-43), про що були повідомлені сторони (а.с.44).
21.01.2026 року та 26.01.2026 року позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів, а саме квитанцій про сплату судового збору (а.с.45-47, 50-52).

16.02.2026 року до суду надійшла заява адвоката Деревенського І.Ю. про вступ у справі у якості представника відповідача ОСОБА_2 (а.с.58-61).

23.02.2026 року представником відповідача подано через систему "Електронний суд" відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач частково визнає позовні вимоги: не заперечує щодо розірвання шлюбу, щодо розподілу майна подружжя - наводить свій варіант можливого розподілу (а.с.62-73) з огляду на таке:
Так, відповідач також частково погоджується із запропонованим позивачем варіантом поділу майна в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на:
- Автомобіль марки «Nissan Leaf», державний номерний знак НОМЕР_2 ;
- Автобус марки "Neoplan", державний номерний знак НОМЕР_9 ;- Автобус марки "VanHool", державний номерний знак НОМЕР_10 ;
- Автобус марки "Iveco 65C17", державний номерний знак НОМЕР_12 . Разом з цим, Відповідач заперечує проти визнання права власності за ОСОБА_1 на наступне майно:
- 1/2 частину Житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину Земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 5110600000:01:028:0082; 
- Автобус марки «Mercedes-Benz» "Sprinter", державний номерний знак НОМЕР_4 ;
- Причіп марки «BOEKMANN», державний номерний знак НОМЕР_6 . 
Позивачем зазначено, що право власності на 1/2 частину будинку зареєстровано за відповідачем 07.02.2025 на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач стверджує, що цей будинок було придбано за його особисті кошти (особисті заощадження, які на той час не були спільними). 
Щодо автобуса «Mercedes-Benz» та причіпу «BOEKMANN». Транспортні засоби зареєстровані за відповідачем у 2023 та 2022 роках відповідно. Позивач вказує, що вони є частиною сімейного бізнесу і були придбані за спільні кошти, в тому числі за рахунок доходів позивача, отриманих за кордоном. Відповідач в цілому не заперечує цю обставину, однак наголошує, що автобус «Mercedes-Benz» та причіп «BOEKMANN» були придбані за його особисті кошти. 
Позивач у позовній заяві обґрунтовує необхідність передачі їй всього рухомого майна (автобусів та причепа) тим, що це є «сімейним бізнесом», яким вона може ефективно керувати. 
Відповідач, виявляючи добру волю та діючи в інтересах дітей, не заперечує проти залишення Позивачу переважної частини майна, що складає основу цього бізнесу, а саме: автобусів марки "Neoplan", "VanHool" та "Iveco 65C17". 
Однак, автобус марки «Mercedes-Benz» "Sprinter" та причіп «BOEKMANN» мають бути залишені в особистій власності Відповідача. Це майно є критично необхідним Відповідачу як чоловіку та військовослужбовцю для використання в особистих цілях під час проходження служби в лавах ЗСУ, а також як технічна база для соціальної та професійної адаптації після демобілізації.
Позивач посилається на те, що вона несе додаткове фінансове навантаження на утримання дітей та активно бере участь у розбудові бізнесу. Відповідач частково погоджується з цим, однак зазначає, що він також має рівні права на майно, набуте у шлюбі.
Відповідач по справі молодший сержант ОСОБА_2 (Відповідач) перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_22 , що підтверджується відповідною довідкою №260 від 18.02.2026 за підписом начальника штабу військової частини НОМЕР_22 . 
Таким чином, Відповідач не має можливості особисто приймати участь в судових засіданнях під час розгляду даної справи. 
Позивачем зазначено в позові, що орієнтовна сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 тис грн., що на переконання представника відповідача є завищеною та не відповідає складності справи та витраченого адвокатом часу. Більш детальні заперечення будуть надані в разі отримання відповідних документів на підтвердження здійснення таких витрат Позивачем. У разі відмови в задоволенні позовних вимог судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача, в порядку статті 141 ЦПК України, що є підставою для їх стягнення з Позивача (а.с.62-69).

23.02.2026 року позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив відповідача, згідно якої позивач наполягає на своїх вимогах, а позицію відповідач вважає недоведеною за викладених міркувань (а.с.74-77).
Так, представник відповідача зазначає, що погоджується з позовними вимогами щодо розірвання шлюбу та частково щодо поділу майна. В той же час, зазначає, що заперечує проти визнання права власності за ОСОБА_1 на наступне майно: 1/2 частину Житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ; 1/2 частину Земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 5110600000:01:028:0082; Автобус марки «Mercedes-Benz» "Sprinter", державний номерний знак НОМЕР_4 ; Причіп марки «BOEKMANN», державний номерний знак НОМЕР_6 , наполягаючи на визнанні права власності на це майно саме за відповідачем, мотивуючи це тим, що даний об`єкт нерухомості та земельна ділянка були придбані за особисті кошти Відповідача (особисті заощадження, які на той час не були спільними) та він має намір продати його для забезпечення власних життєвих потреб; так само як й транспортні засоби були придбані за особисті кошти відповідача.
Позивач не погоджується з такою позицією, вважає її недоведеною, враховуючи наступне. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
Відтак, стверджуючи у Відзиві про те, що спірне майно подружжя придбано у період шлюбу за особисті кошти, Відповідач (представник) мав подати суду докази наявності таких коштів, їх походження та розміру, фактів їх витрат на придбання відповідного майна, тощо.
Однак, до відзиву не надано жодних доказів того, що майно було придбано Відповідачем за особисті кошти, що унеможливлює застосування положень п.3 ч.1 ст.57 СК України.
Більше того, зазначення у відзиві про бажання продати нерухоме майно свідчить про намагання відповідача уникнути справедливого поділу спільного майна подружжя. Відтак, житловий будинки та земельна ділянка мають бути поділені між сторонами у відповідності до вимог ст.70 СК України - у рівних частках, що також забезпечить право їх спільних дітей на забезпечення житлом, тобто, відповідатиме інтересам спільних дітей. 
В той же час, враховуючи позицію відповідача щодо порядку поділу іншого спільного майна подружжя, дотримання принципу рівності часток у праві власності на майно подружжя, інтересів сторін та дітей, позивач погоджується на визнання права власності за відповідачем на транспортні засоби: Автобус марки «Mercedes Benz» "Sprinter", державний номерний знак НОМЕР_4 ; Причіп марки «BOEKMANN», державний номерний знак НОМЕР_6 . 
Крім того, позивач не заперечує щодо виділення у власність відповідача 1/2 частини Житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 78,5 кв.м., що вказано у позовній заяві, але допущено описку при зазначенні номеру будинку - замість вірного «60» помилково зазначено «62».

В підготовчому засідання 24.02.2026 року:
- позивач підтримала вимоги, наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що наразі оцінку майна, яке підлягає розподілу вона не здійснила, так як вважала, що відповідач не буде заперечувати факт належності їм майна, придбаного у шлюбі, яке є їх спільним сумісним майном подружжя. Стверджувала, що не мала змоги скористуватися правничою допомогою відповідного фахівця, а тому є потреба здійснити оцінку всього належного їм з чоловіком майна, та уточнити позовні вимоги, в зв`язку з чим просила надати час та проголосити перерву в підготовчому засіданні;
- відповідач не прибув. Поштовий рекомендований лист, що надсилався на адресу відповідача повернувся до суду без вручення з відміткою листоноші, що адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с.53-57);
- представник відповідача пояснив, що його довіритель є діючим військовослужбовцем, що підтверджується наданою ним довідкою, втім він сповіщений про наявність такого спору в суді, і що позовні вимоги визнає частково, про що його позиція викладена у відзиві на позовну заяву. Не заперечував щодо клопотання позивача. 
Протокольною ухвалою суду від 24.02.2026 року клопотання позивача ОСОБА_1 - задоволено. Надано час та можливість уточнити позовні вимоги та привести всі документи у відповідність до предмету спору. Відкладено підготовче засідання на 08:30 годину 17.03.2026 року.

17.03.2026 року позивачем подано через систему "Електронний суд" заяву про уточнення позовних вимог (а.с.85-87) та уточнену позовну заяву (а.с.88-110).
Представником відповідача 17.03.2026 року подано відзив на уточнену позовну заяву позивача (а.с.111-122) в якому відповідач частково визнає позовні вимоги та заперечуючи проти них в іншій частині. 
Відповідач погоджується з фактичними обставинами справи, викладеними Позивачем, зокрема щодо факту припинення сімейних відносин та спільного проживання з літа 2025. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки подальше його збереження суперечить інтересам обох сторін.
Щодо розподілу спільного сумісного майна то відповідач також повністю погоджується щодо визнання зазначеного позивачем майна спільною сумісною власністю подружжя та не заперечує щодо вартості майна, визначеного експертною оцінкою.
В той же час, частково погоджується із запропонованим позивачем варіантом поділу майна в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на:
- автомобіль марки «Nissan Leaf», державний номерний знак НОМЕР_2 
- автобус марки "Neoplan", державний номерний знак НОМЕР_9 ;
- автобус марки "VanHool", державний номерний знак НОМЕР_10 ;
- автобус марки "Iveco 65C17", державний номерний знак НОМЕР_12 .
- 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 41.3 кв.м.;
- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий номер 5110600000:01:028:0082 (земля під будинком АДРЕСА_1 ); 
В частині визнання права власності за ОСОБА_2 на:
- автомобіль марки «Toyota Highlander», державний номерний знак НОМЕР_15 
- автомобіль марки «ВАЗ-2108», державний номерний знак НОМЕР_18 VIN:
-автобус марки «Mercedes-Benz» модель Sprinter 906BB50, державний номерний знак НОМЕР_4 . 
Разом з цим, Відповідач заперечує проти визнання права власності за ОСОБА_1 на наступне майно:
- 1/2 частину Житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ;
- причіп марки «BOEKMANN», державний номерний знак НОМЕР_6 ;-
- весь житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 41.3 кв.м.;
- всю земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер 5110600000:01:028:0082 (земля під будинком АДРЕСА_1 ); 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). 
Щодо 1/2 частини будинку ( АДРЕСА_1 ): зазначена частина будинку була придбана відповідачем для власного проживання у серпні 2025 року, коли сімейне життя з позивачем вже фактично припинилось. Тим більше з врахуванням того, що спільні діти залишаються проживати з Позивачем й Відповідач не заперечує щодо розподілу Позивачці 1/2 земельної ділянки з будинком за адресою АДРЕСА_1 , 1/2 частину будинку за адресою АДРЕСА_1 слід розподілити відповідачу.
Щодо причепу «BOEKMANN»: позивач вказує, що вони є частиною сімейного бізнесу і були придбані за спільні кошти, в тому числі за рахунок доходів Позивача, отриманих за кордоном. 
Відповідач в цілому не заперечує цю обставину, однак наголошує, що автобус «Mercedes-Benz» та причіп «BOEKMANN» використовуються разом як єдиний транспортний засіб, причіп є доповненням до автобусу.
Позивач у позовній заяві обґрунтовує необхідність передачі їй всього рухомого майна (автобусів та причепа) тим, що це є «сімейним бізнесом», яким вона може ефективно керувати. Відповідач, виявляючи добру волю та діючи в інтересах дітей, не заперечує проти залишення Позивачу переважної частини майна, що складає основу цього бізнесу, а саме: автобусів марки "Neoplan", "VanHool" та "Iveco 65C17". 
Однак, автобус марки «Mercedes-Benz» "Sprinter" та причіп «BOEKMANN» мають бути залишені в особистій власності Відповідача. Це майно є критично необхідним Відповідачу як чоловіку та військовослужбовцю для використання в особистих цілях під час проходження служби в лавах ЗСУ, а також як технічна база для соціальної та професійної адаптації після демобілізації. Позивач посилається на те, що вона несе додаткове фінансове навантаження на утримання дітей та активно бере участь у розбудові бізнесу. Відповідач частково погоджується з цим, однак зазначає, що він також має рівні права на майно, набуте у шлюбі.
Враховуючи положення ст.70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором: за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, Відповідач погоджується на збільшення частки майна, що виділяється Позивачу, в той же час слід врахувати надвелику частину майна, яка заявляється у позовній заяві й врахувати інтереси Відповідача. Враховуючи зазначену вартість об`єктів спільного майна подружжя, яка розподіляється, Відповідач вважає запропонований ним варіант поділу майна таким, що повністю відповідає принципу рівності часток майна чоловіка та дружини. 
Відтак, не підлягає задоволенні позовна вимога позивача щодо скасування права власності на Причіп марки «BOEKMANN» модель КТ3015/270, державний номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 та 1/2 частину Житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 78,5 кв.м. Щодо 1/2 частини будинку ( АДРЕСА_1 ) та земельної ділянки площею 0,1 га 5110600000:01:028:0082 (земля під будинком АДРЕСА_1 ): кадастровий номер Відповідач наполягає на застосуванні загального правила, згідно з яким у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними.
Разом з цим, зазначають, що об`єкт №62 є цілісним, позбавлення Відповідача права на його частку в цій нерухомості порушило б справедливий баланс інтересів сторін.

В підготовчому засідання 17.03.2026 року:
- позивач підтримала уточнені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що нею суду надано усі докази, та можливо закрити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду;
- відповідач не прибув. Надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.121);
- представник відповідача пояснив, що відповідач уточнені позовні вимоги визнає частково, про що його позиція викладена у відзиві на уточнену позовну заяву. Вважав за можливе закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду, підтвердив, що стороною позивача надано суду усі докази.

Ухвалою суду від 17.03.2026 року підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду на 22.04.2026 року о 15:00 годині (а.с.217-218).

В судовому засіданні 22.04.2026 року:
-позивач підтримала уточнені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі. Стверджувала, що шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені, примирення між ними не можливо. Примушування до шлюбу не буде відповідати її інтересам та інтересам їх спільних дітей.
Стверджувала, що за період шлюбу вони з чоловіком багато працювали, в тому числі вона працювала за межами України. За спільні кошти вони придбали майна, перелік якого вона навела в позовній заяві, тому просила визнати це майно спільною сумісною власністю подружжя.
Розподіл майна просила здійснити згідно визначеного нею порядку, з урахуванням того, що їх двоє спільних малолітніх дітей проживають з нею та перебувають на її повному утриманні. Наразі відповідач проходить військову службу в ЗСУ, дітей не утримує, допомоги не надає. 
Оскільки в силу своїх обов`язків, направлених на захист України, відповідач не може займатися іншою діяльністю, в тому числі бізнесом, то вона повністю здійснює управління і керування бізнесом, який раніше був їх спільним з чоловіком. За рахунок отриманих від бізнесу коштів вона утримує дітей, займається їх навчанням та вихованням, вона як мати зобов`язана створити усі умови для проживання дітей після розірвання їх з чоловіком шлюбу, а саме завершити ремонт і привести до ладу хоча б один із будинків, який їй буде виділено в м.Ізмаїл Одеської області, де вона планує з дітьми проживати.
Щодо рівності часток при розподілі спільного сумісного майна подружжя вона обізнана, та згодна сплатити відповідачу різницю вартості майна, яка між ними буде розподілена.
- відповідач не прибув. Надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.121);
- представник відповідача підтримав доводи, які викладені у відзиві на уточнену позовну заяву, просив їх врахувати. Наполягав на тому, що б відповідачу був виділений один із будинків, де він буде мати можливість проживати та автобус марки «Mercedes-Benz» "Sprinter" та причіп «BOEKMANN», який він використовує на військовій службі.
Також заперечував щодо заявлених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 40 тисяч гривень, які на його думку є не обґрунтованими і завищеними.

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Щодо вимоги про розірвання шлюбу
Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з розірванням шлюбу. 
Судом встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 07 лютого 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_21 від 08 лютого 2017  року виданим Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 54 (а.с.9).
Від цього шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: 
сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_23 від 26 лютого 2010 року виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 155 (а.с.10) 
та доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_24 від 08 лютого 2017 року виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №168 (а.с.9).
Позивач категорично миритися не бажає, наполягає на розірванні шлюбу, стверджуючи, що шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, мешкають за різними адресами, наміру та бажання миритися з відповідачем не має (а.с.1).
Відповідач позовні вимоги в цій частині визнав цілком і беззаперечно, про що зазначено у відзиві.
Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. 
Приписами ч.1 ст. 110 Сімейного Кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу
Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи однозначну позицію учасників справи, суд не вважає за можливе застосування будь-яких заходів щодо збереження шлюбу.
Положення ст. 24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647/98).
Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Судовим розглядом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і відновлювати їх вони не мають наміру.
Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. 
Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права.
Враховуючи вищеназвані обставини, суд приходить до висновку, що шлюб між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  - існує формально, а тому підлягає розірванню.
Після розірвання шлюбу позивачу ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_1 ».

Щодо розподілу майна подружжя
Суд в межах заявлених позовних вимог, поданих заперечень та наданих сторонами доказів по справі встановив наступне.
Під час розгляду справи в суді сторони одностайно підтвердили та визнали ту обставину, що з літа 2025 року не проживають разом та не ведуть сумісне господарство.
Відповідно до ч.1, статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
За приписами ч.2, 4, статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Вирішуючи по суті даний спір в частині розподілу спільного майна подружжя, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ЦПК України).
Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.
Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Положеннями ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Згідно з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.
У п. 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Із змісту п.п. 23, 24 вказаної постанови вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Суд, враховуючи вищевикладені обставини, наведені норми матеріального права, вважає доведеними обставини того, частки майна сторін є рівними при поділі спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 .

Як встановлено під час судового розгляду, сторони по даній справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.02.2017 року до 2025 року.
Сторонами по справі в ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період шлюбу придбано наступне рухоме та нерухоме майно:
1) Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41.3 кв.м, право власності зареєстровано за ОСОБА_1 12.03.2024 року, що підтверджується договором купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за № 849 посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гіренком М.М. (а.с.18-19); 
2) Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 78,5 кв.м, право власності зареєстровано 07.08.2025 року на 1/2 частину (спільна часткова власність) за ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за № 1484 посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г. (а.с.20-21) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно…(а.с.17);
3) Земельна ділянка площею 0,1 га кадастровий номер 5110600000:01:028:0082 право власності зареєстровано за ОСОБА_1 12.03.2024 року на підставі договору купівлі-продажу, що підтверджується договором купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за № 849 посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гіренком М.М. (а.с.18-19) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно…(а.с.14);
4) Автомобіль марки «Toyota Highlander», державний номерний знак НОМЕР_15 , VIN: НОМЕР_16 , зареєстрований за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_17 (а.с.27); 
5) Автомобіль марки «Nissan Leaf», державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 , зареєстрований за ОСОБА_1 27.10.2022, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_25 (а.с.22);
6) Автобус марки «Mercedes-Benz» модель Sprinter 906BB50, державний номерний знак НОМЕР_4 VIN: НОМЕР_5 , зареєстрований за ОСОБА_2 05.04.2023, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_26 (а.с.26);
7) Автобус марки "Neoplan", державний номерний знак НОМЕР_9 , VIN: НОМЕР_3 , зареєстрований за ОСОБА_2 01.12.2020, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_27 (а.с.23); 
8) Автобус марки "VanHool", державний номерний знак НОМЕР_10 , модель T-916 ACRON, VIN: НОМЕР_11 - зареєстрований за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_28 (а.с.25): 
9) Автобус марки "Iveco 65C17", державний номерний знак НОМЕР_12 , модель 65C17, VIN: НОМЕР_13 , зареєстрований за ОСОБА_2 24.05.2022, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_29 (а.с.24); 
10) Автомобіль марки «ВАЗ-2108», державний номерний знак НОМЕР_18 VIN: НОМЕР_19 , зареєстрований за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_20 (а.с.29); 
11) Причіп марки «BOEKMANN» модель КТ3015/270, державний номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , зареєстрований за ОСОБА_2 13.12.2022, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 (а.с.32-33).

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як роз`яснює Постанова Верховного Суду від 3.10.2018 року у справі №755/1525/15-ц (провадження №61-24518св18) за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Аналогічні висновки зазначені і в Постановах Верховного Суду від 24.05.2023 року у справі №278/2482/21, провадження №61-12736св22; від 16.01.2023 року у справі №754/3132/16-ц, провадження №61-5956св22.
Як передбачає ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як зазначає п.п.1, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Сторони висловили позицію щодо наявності законних підстав для віднесення вказаного рухомого та нерухомого майна до спільної сумісної власності колишнього подружжя, що підлягає поділу між ними.
За таких обставин, все перелічене в позовній заяві та в вище в рішенні суду рухоме та нерухоме майно подружжя ОСОБА_1 слід віднести до спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу між сторонами, оскільки в матеріалах справи наявні докази придбання вказаного рухомого майна під час шлюбу сторін.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, у даному випадку визначається з дійсної ринкової вартості майна на час розгляду справи.
Згідно звітів про незалежну оцінку колісних транспортних засобів, наданих суду позивачем ОСОБА_1 , про визначення ринкової вартості колісних транспортних засобів, складених 12.03.2026 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 з яких вбачається, що: 
- вартість автобуса марки «Mercedes-Benz» модель Sprinter 906BB50, державний номерний знак НОМЕР_4 VIN: НОМЕР_5 ., 2015 року випуску складає 2 002 358.00 гривень (а.с.100-116);
- вартість автомобіля марки «Toyota Highlander», державний номерний знак НОМЕР_15 , VIN: НОМЕР_16 , 2019 року випуску складає 1 463 044.00 гривень (а.с.117-126);
- вартість причепа марки «BOEKMANN» модель КТ3015/270, державний номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , 2021 року випуску складає 173 671.00 гривень (а.с.127-135);
- вартість автобуса марки "Neoplan", державний номерний знак НОМЕР_9 , VIN: НОМЕР_3 , 2011 року випуску складає 1 823 394.00 гривень (а.с.136-145);
- вартість автомобіля марки «Nissan Leaf», державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 , 2014 року випуску складає 186 924.00 гривень (а.с.146-155);
- вартість автобуса марки "Iveco 65C17", державний номерний знак НОМЕР_12 , модель 65C17, VIN: НОМЕР_13 , 2012 року випуску складає 606 762.00 гривень (а.с.156-164);
- вартість автобуса марки "VanHool", державний номерний знак НОМЕР_10 , модель T-916 ACRON, VIN: НОМЕР_11 , 2008 року випуску складає 1 360 643.00 гривень (а.с.165-174);
- вартість автомобіля марки «ВАЗ-2108», державний номерний знак НОМЕР_18 VIN: НОМЕР_19 , 1987 року випуску складає 98 476.00 гривень (а.с.175-183).
Згідно довідки про оціночну вартість сформованої ОСОБА_6 відповідно до порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку від 12.03.2026 оціночна вартість житлового будинку розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 41.3 кв.м станом на 12.03.2026 року складає 349 118.01 гривень (а.с.184 зворотна сторона), земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий номер 5110600000:01:028:0082, розташованої за цією адресою складає 28 8862.47 гривень (а.с.184 зворотна сторона).
Згідно звіту про незалежну оцінку земельних поліпшень, що розташовані на земельній ділянці, складеного 12.03.2026 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 вбачається, що вартість 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 78,5 кв.м., складає 533 369.00 гривень (а.с.191-202).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 статті 71 СК України).
Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).
У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на автомобіль, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Під час судового розгляду кожна із сторін запропонувала іншій стороні свій варіант поділу рухомого та нерухомого майна перелік якого конкретизувала у своїх заявах, відзивах, відповідях. 
Позивач при запропонованому розподілі рухомого майна вказала, на те що вказані транспортні засоби є «сімейним бізнесом», яким вона може ефективно керувати, несе додаткове фінансове навантаження на утримання дітей та активно бере участь у розбудові бізнесу. Однак враховуючи позицію відповідача щодо порядку поділу іншого спільного майна подружжя, дотримання принципу рівності часток у праві власності на майно подружжя, інтересів сторін та дітей, відповідач погодилась на визнання права власності за відповідачем на транспортні засоби: Автобус марки «Mercedes Benz» "Sprinter", державний номерний знак НОМЕР_4 ; причіп марки «BOEKMANN», державний номерний знак НОМЕР_6 . 
Разом з цим, позивач заперечувала щодо виділення у власність відповідача будь-якого рухомого майна, в тому числі 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 78,5 кв.м.
Відповідач, зі свого боку виявляючи добру волю та діючи в інтересах дітей, не заперечував проти залишення позивачу переважної частини майна, що складає основу цього бізнесу, а саме: автобусів марки "Neoplan", "VanHool" та "Iveco 65C17". 
Однак, автобус марки «Mercedes-Benz» "Sprinter" та причіп «BOEKMANN» мають бути залишені в особистій власності відповідача. Це майно є критично необхідним Відповідачу як чоловіку та військовослужбовцю для використання в особистих цілях під час проходження служби в лавах ЗСУ.
Відповідач вказав, що 1/2 частини будинку ( АДРЕСА_1 ) була придбана відповідачем для власного проживання у серпні 2025 року, коли сімейне життя з позивачем вже фактично припинилось. 
Разом з цим, під час розгляду спору по суті, сторони зазначали, що шлюбні відносини припинені в літку 2025 року, втім коли саме, з якої дати, ніхто з них не уточнив і не довів.
Однак доказів, які б підтверджували право особистої приватної власності на спірне нерухоме майно, відповідачем суду надано не було.
Доводи як позивача так і відповідача з приводу обґрунтування кожним з них свого бачення розподілу майна не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не підтверджено доказами заявленого розподілу, а відтак майно набуте в період шлюбу є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжям в рівних частках.
Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно як позивачем так і відповідачем суду не надано.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/ 17-ц провадження № 61-19271св19,а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. 
Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17 січня 2024 року справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).
У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20) сформульовано правовий висновок про те, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.
Судовим розглядом достовірно встановлено, що в період шлюбу сторони набули майно (перелік якого зазначено в позові), яке є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак підлягає поділу в рівних частках.
Оскільки, майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності.
При цьому, суд приймає до уваги, що неповнолітні діти подружжя: 
син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10) 
та донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.12), 
проживають з матір`ю, позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 та перебувають на її утриманні (а.с.11,13). Наразі аліменти з відповідача, батька дітей не стягуються на утримання дітей.
Відповідач по справі ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_30 (а.с.72).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд, враховуючи викладені обставини та пріоритет реального поділу майна подружжя, дійшов висновку, що у порядку поділу майна подружжя є доцільним виділити в особисту приватну власність ОСОБА_1 : 
- автобус марки «Neoplan», державний номерний знак НОМЕР_9 , VIN: НОМЕР_3 , вартістю 1 823 394.00 гривень;
- автобус марки «Van Hool», державний номерний знак НОМЕР_10 , модель T-916 ACRON, VIN: НОМЕР_11 , вартістю 1 360 943.00 гривень
- автобус марки «Iveco 65C17», державний номерний знак НОМЕР_12 , модель 65C17, VIN: НОМЕР_13 , вартістю 606 762.00 гривень;
- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41.3 кв.м., вартістю 349 118.01 гривень;
- земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер 5110600000:01:028:0082 за адресою:  АДРЕСА_1 ; 
- автомобіль марки «Nissan Leaf», державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 , вартістю 186 924.00 гривень.
Загальна вартість виділеного майна становить 4 616 003.48 гривень.
Крім того, суд дійшов висновку, що у порядку поділу майна подружжя є доцільним виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 : 
- автомобіль марки «ВАЗ-2108», державний номерний знак НОМЕР_18 VIN: НОМЕР_19 , вартістю 98 476.00 гривень;
- автобус марки «Mercedes-Benz» модель Sprinter 906BB50, державний номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 , вартістю 2 002 358.00 гривень;
- причіп марки «BOEKMANN» модель КТ3015/270, державний номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , вартістю 173 671.00 гривень;
- автомобіль марки «Toyota Highlander», державний номерний знак НОМЕР_15 , VIN: НОМЕР_16 , вартістю 1 463 044.00 гривень;
- 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 78,5 кв.м., вартістю 533 369.00 гривень.
Загальна вартість виділеного майна становить 4 270 918.00 гривень
На думку суду, такий поділ майна подружжя відповідає інтересам обох сторін, оскільки здійснюється реальний поділ об`єктів рухомого та нерухомого майна, про що просила кожна зі сторін.
Різниця у вартості часток колишнього подружжя в спільному майні складає 345 085.48 гривень (4 616 003.48. - 4 270 918.00 грн.), яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, що не заперечувала позивач в судовому засіданні та надала згоду на виплату грошової компенсації відповідачу у разі, якщо виділені їй 1/2 частка майна буде вартувати більше виділеної 1/2 частки майна відповідачу.
Виділення позивачу майна на суму, що є більшою вартості майна відповідача, зумовлює необхідність компенсації різниці у вартості часток іншій стороні, оскільки їх частки є рівними.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).
У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Згідно приписів ст. 12, ч.ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат:
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого.
Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як роз`яснено в абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»).
Загальна сума заявлених вимог складала 8 886 921.48 гривень, судовий збір сплачений в сумі 10 117.12 гривень (9052.16 + 1064.96 гривень) (а.с.47, 51). 
Згідно з цим рішенням суду задоволено вимоги частково, розірвання шлюб та розподілено майно у рівних часках по кожному з подружжя.
Здійснюючи розрахунок судового збору суд приймає до уваги постанову ВС від 27.08.2020 року у справі №188/1815/17.
Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого нею судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 5 058.56 гривень виходячи з наступного: 10 117.12 гривень : 2.
На підставі викладеного, керуючись положенням ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 90, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженцем м. Болград Одеської області та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уродженкою м. Болград, Одеська область, який зареєстрований 08.02.2017 року Ізмаїльським відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Одеської області Одеського Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, актовий запис №54. 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_1 ».

Визнати спільним сумісним майном подружжя: 
- автобус марки «Neoplan», державний номерний знак НОМЕР_9 , VIN: НОМЕР_3 ;
- автобус марки «Van Hool», державний номерний знак НОМЕР_10 , модель T 916 ACRON, VIN: НОМЕР_11 ; 
- автобус марки «Iveco 65C17», державний номерний знак НОМЕР_12 , модель 65C17, VIN: НОМЕР_13 ; 
- автобус марки «Mercedes-Benz» модель Sprinter 906BB50, державний номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 ; 
- автомобіль марки «Nissan Leaf», державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 ; 
- автомобіль марки «ВАЗ-2108», державний номерний знак НОМЕР_18 VIN: НОМЕР_19 ; 
- причіп марки «BOEKMANN» модель КТ3015/270, державний номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 ; 
- автомобіль марки «Toyota Highlander», державний номерний знак НОМЕР_15 , VIN: НОМЕР_16 ; 
- житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 41.3 кв.м.; 
- земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер 5110600000:01:028:0082 за адресою:  АДРЕСА_1 ; 
-1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 78,5 кв.м. 

Здійснити розподіл спільного сумісного майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: 

Скасувати право власності, визначене за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_14 ) на: 
- автобус марки «Neoplan», державний номерний знак НОМЕР_9 , VIN: НОМЕР_3 ;
- автобус марки «VanHool», державний номерний знак НОМЕР_10 , модель T 916 ACRON, VIN: НОМЕР_11 ; 
- автобус марки «Iveco 65C17», державний номерний знак НОМЕР_12 , модель 65C17, VIN: НОМЕР_13 .

Виділити у власність ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 : 
- автобус марки «Neoplan», державний номерний знак НОМЕР_9 , VIN: НОМЕР_3 , вартістю 1 823 394.00 гривень;
- автобус марки «Van Hool», державний номерний знак НОМЕР_10 , модель T-916 ACRON, VIN: НОМЕР_11 , вартістю 1 360 943.00 гривень
- автобус марки «Iveco 65C17», державний номерний знак НОМЕР_12 , модель 65C17, VIN: НОМЕР_13 , вартістю 606 762.00 гривень;
- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41.3 кв.м., вартістю 349 118.01 гривень;
- земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер 5110600000:01:028:0082 за адресою:  АДРЕСА_1 ; 
- автомобіль марки «Nissan Leaf», державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 , вартістю 186 924.00 гривень.
Загальна вартість виділеного майна становить 4 616 003.48 гривень.

3. Виділити у власність ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_14 : 
- автомобіль марки «ВАЗ-2108», державний номерний знак НОМЕР_18 VIN: НОМЕР_19 , вартістю 98 476.00 гривень;
- автобус марки «Mercedes-Benz» модель Sprinter 906BB50, державний номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 , вартістю 2 002 358.00 гривень;
- причіп марки «BOEKMANN» модель КТ3015/270, державний номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , вартістю 173 671.00 гривень;
- автомобіль марки «Toyota Highlander», державний номерний знак НОМЕР_15 , VIN: НОМЕР_16 , вартістю 1 463 044.00 гривень;
- 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 78,5 кв.м., вартістю 533 369.00 гривень.
Загальна вартість виділеного майна становить 4 270 918.00 гривень

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_14 різницю між вартістю виділеного майна в розмірі 345 085.48 гривень (триста сорок п`ять тисяч вісімдесят п`ять гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_14 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 понесені судові витрати в розмірі 5 058.56 гривень (п`ять тисяч п`ятдесят вісім гривень п`ятдесят шість копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 01.05.2026 року.

Суддя:    С.В.Кодінцева