Справа № 282/1346/25
Провадження № 2/282/29/26 
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року селище Любар

Любарський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Вальчука В. В.
при секретарі судового засідання Демчук В. І.
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Поліщук С.Ю.,
представника відповідача Ковальової О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Любар, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Поліщук С.Ю. до ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Ковальова О.О. про встановлення факту окремого/роздільного проживання колишнього подружжя та поділ майна колишнього подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки,-
В С Т А Н О В И В :
21.10.2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Поліщук С.Ю. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відчужений 11.05.2024 року без згоди ОСОБА_1 транспортний засіб марки SKODA, модель SUPERB, 2013 року випуску, тип ТЗ - ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ, коричневого кольору, vin код- - НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 245 514,50 грн., (двісті сорок п`ять тисяч п`ятсот чотирнадцять гривень п`ятдесят копійок), що складає 1/2 (50%) частки від ринкової вартості к.т.з. 
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що під час перебування у шлюбі сторонами 12.09.2023 року було придбано к.т.з. SKODA модель SUPERB, vin код НОМЕР_1 , коричневого кольору, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , який був зареєстрований на ім`я відповідача.
Позивачка посилається на те, що з січня 2024 року сторони припинили між собою шлюбні відносини, перестали проживати разом, не були пов`язані спільним побутом, правами та обов`язками подружжя, що також підтверджується рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 09.08.2024 року у справі № 282/741/24 та заявою відповідача від 21.06.2024 року про визнання позову.
За твердженням позивачки, після фактичного припинення шлюбних відносин вона почала домовлятися з відповідачем про поділ майна подружжя, однак сторони не досягли згоди щодо порядку його розподілу.
Позивачка зазначила, що 25 вересня 2025 року з відповіді Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС їй стало відомо, що 11 травня 2024 року відповідач на підставі договору купівлі-продажу № 8048/2024/4567315 відчужив спільний транспортний засіб.
При цьому позивачка наголошувала, що не надавала згоди на продаж спільного майна, про сам продаж не знала, а на дату продажу транспортного засобу сторони вже припинили між собою шлюбні відносини, разом не проживали та не мали спільних прав і обов`язків подружжя. Також позивачка зазначала, що відповідач не повідомляв її про продаж автомобіля та не передавав їй будь-яких коштів від продажу спільного майна.
Крім того, позивачка зазначає, що після продажу транспортного засобу відповідач продовжував ним користуватись, тому вона не могла припустити, що автомобіль був відчужений. На її переконання, дії відповідача були направлені виключно на порушення її майнових прав та позбавлення її як майна, так і коштів щодо такого майна.
Зважаючи на те, що на момент звернення до суду транспортний засіб вибув зі спільної сумісної власності подружжя, позивачка вважала ефективним способом захисту свого порушеного права стягнення з відповідача половини вартості відчуженого автомобіля.
На підтвердження вартості майна позивачка надала Звіт про незалежну експертну оцінку колісного транспортного засобу від 29 вересня 2025 року, відповідно до якого ринкова вартість к.т.з. SKODA модель SUPERB, vin код НОМЕР_1 , становить 491 029,00 грн.
У зв`язку з викладеним позивачка просила суд стягнути з відповідача грошову компенсацію за відчужений без її згоди транспортний засіб у розмірі 245 514,50 грн, що складає 1/2 частки від ринкової вартості к.т.з., а також понесені судові витрати.
Ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
10.12.2025 року надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача. У поданому відзиві відповідач заперечував у повному обсязі проти задоволення позову.
Не заперечував, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 2017 року по 10 вересня 2024 року, мають спільного сина та що під час шлюбу було придбано автомобіль марки SKODA SUPERB, VIN-код НОМЕР_1 , який у подальшому було відчужено 11 травня 2024 року.
Відповідач зазначав, що після припинення фактичних шлюбних відносин пропонував позивачці врегулювати питання поділу майна у позасудовому порядку, а також визначити порядок участі кожного з батьків у вихованні та утриманні дитини.
Зазначав, що єдиним майном, яке могло бути предметом поділу між сторонами, був автомобіль SKODA SUPERB, а також спільні фінансові зобов`язання подружжя.
Стверджував, що для придбання зазначеного автомобіля, за відома та згоди позивачки, ним було позичено у ОСОБА_3 5000 доларів США, а тому придбання транспортного засобу здійснювалося не лише за рахунок коштів, отриманих від продажу попереднього автомобіля FORD FUSION, а й за рахунок позикових коштів.
За твердженням відповідача, після припинення сімейних відносин позивачка повідомила його, що не претендуватиме на автомобіль за умови, що він самостійно візьме на себе всі фінансові зобов`язання щодо повернення позики. У зв`язку з цим ним було досягнуто домовленості з позикодавцем про передачу автомобіля у рахунок погашення боргу.
Відповідач зазначав, що про укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу від 11 травня 2024 року та припинення фінансових зобов`язань перед позикодавцем він повідомив позивачку, а тому, на його думку, питання поділу спільно нажитого майна було врегульовано сторонами у позасудовому порядку ще до розірвання шлюбу.
Також відповідач вказував, що спірний автомобіль було відчужено під час перебування сторін у шлюбі з метою виконання спільних фінансових зобов`язань подружжя, а тому підстав для стягнення з нього будь-якої компенсації немає.
Крім того, відповідач заперечував проти визначеної позивачкою вартості автомобіля. Зазначав, що поданий позивачкою звіт про оцінку транспортного засобу не є належним та допустимим доказом, оскільки оцінка була проведена без огляду автомобіля та виключно за фотознімками.
Посилався на складений на його замовлення звіт про незалежну оцінку майна від 08 грудня 2025 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля становить 404 888 грн, при цьому під час проведення оцінки було здійснено безпосередній огляд транспортного засобу та враховано його технічний стан.
Також зазначав, що позивачці було відомо про обставини придбання та відчуження спірного автомобіля, а на момент його продажу вона не висловлювала заперечень ані щодо відчуження транспортного засобу, ані щодо його вартості.
Посилаючись на те, що автомобіль був придбаний під час шлюбу за рахунок, зокрема, позикових коштів, а в подальшому відчужений для погашення спільних боргових зобов`язань подружжя, відповідач вважав позовні вимоги безпідставними та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
15 грудня 2025 року представник позивачки адвокат Поліщук С.Ю., діючи в інтересах позивачки, подала до суду відповідь на відзив, в якій висловила незгоду з доводами, викладеними у відзиві відповідача, та навела мотиви їх відхилення.
Щодо обсягу спільного майна позивачка погоджувалась із тим, що єдиним спільним майном сторін був транспортний засіб SKODA SUPERB, проте заперечувала наявність спільних фінансових зобов`язань перед третіми особами. Зазначала, що єдиним спільним боргом сторін є неповернені 500 доларів США, позичені у її матері на придбання автомобіля, а будь-яких інших боргових зобов`язань сторони не мали.
Позивачка заперечувала доводи відповідача про те, що вона не претендувала на автомобіль за умови прийняття ним усіх фінансових зобов`язань, та зазначала, що після фактичного припинення шлюбних відносин неодноразово намагалася домовитися з відповідачем про поділ транспортного засобу.
Також позивачка заперечувала доводи відповідача про відсутність у сторін власних коштів для придбання автомобіля. Зазначала, що автомобіль FORD FUSION був проданий приблизно за 8000 доларів США, а автомобіль SKODA SUPERB придбаний приблизно за 12000 доларів США, при цьому різниця становила близько 4000 доларів США. На її думку, сторони були фінансово забезпеченими та мали достатньо власних коштів для придбання транспортного засобу. На підтвердження цього посилалася на власні доходи, отримані протягом 2017–2023 років, а також на фінансову допомогу, отриману від роботодавця.
Позивачка стверджувала, що єдиною сумою коштів, яка залучалась сторонами для придбання автомобіля, були 800 доларів США, отримані від її матері, з яких 300 доларів США було повернуто, а залишок у розмірі 500 доларів США залишається неповерненим.
Крім того, позивачка повністю заперечувала доводи відповідача щодо отримання ним у борг від ОСОБА_3 5000 доларів США та зазначала, що про існування відповідної розписки їй нічого не було відомо до моменту отримання відзиву. На її переконання, зазначений документ був створений виключно для подання до суду з метою уникнення поділу майна та покладення на неї неіснуючих фінансових зобов`язань.
Посилалася на те, що відповідач не довів обізнаність позивачки про існування розписки та боргу, не довів надання нею згоди на укладення такого правочину, а також не довів, що отримані кошти були використані в інтересах сім`ї або на придбання спірного транспортного засобу.
Також позивачка звертала увагу суду на те, що до матеріалів справи подано лише фотокопію розписки, яка є нечитабельною, не засвідчена належним чином та не містить відомостей про цільове призначення отриманих коштів, у зв`язку з чим просила не брати її до уваги як доказ.
Позивачка наголошувала, що шлюбні відносини між сторонами фактично були припинені з січня 2024 року, сторони не проживали разом, не були пов`язані спільним побутом, правами та обов`язками подружжя, а відповідач визнав ці обставини під час розгляду справи про розірвання шлюбу, подавши заяву про визнання позову.
На думку позивачки, відсутність між сторонами з січня 2024 року спільного проживання, спільного побуту та взаємних прав і обов`язків подружжя спростовує доводи відповідача про її обізнаність щодо продажу автомобіля та свідчить про те, що транспортний засіб був відчужений без її згоди та без виплати їй компенсації.
Також позивачка заперечувала доводи відповідача про те, що він повідомляв її про продаж автомобіля. Зазначала, що відповідач не надав жодних доказів отримання від неї згоди на відчуження транспортного засобу чи доказів повідомлення її про такий продаж.
Позивачка вказувала, що після припинення шлюбних відносин сторони дійсно обговорювали питання поділу майна, однак вона не знала і не могла знати про те, що відповідач уже відчужив спірний автомобіль. Також зазначала, що після переоформлення транспортного засобу відповідач продовжував ним користуватися щоденно, що, на її думку, свідчить про формальний характер відчуження автомобіля третій особі.
На переконання позивачки, дії відповідача щодо відчуження автомобіля були спрямовані на недопущення поділу спільного майна подружжя та порушення її майнових прав.
19 грудня 2025 року представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив, у яких наполягала на відсутності підстав для задоволення позову.
У поданих запереченнях сторона відповідача зазначала, що надані позивачкою пояснення та відомості щодо розміру її доходів не спростовують факту придбання спірного автомобіля частково за позичені кошти, не спростовують факту відчуження спірного автомобіля під час перебування сторін у шлюбі, а також не спростовують факту виконання фінансових зобов`язань колишнього подружжя.
Відповідач вказував, що твердження позивачки про занижену вартість автомобілів у договорах купівлі-продажу не підтверджені жодними доказами отримання іншого доходу від їх продажу, зокрема розписками про отримання коштів, банківськими документами чи доказами сплати податків з інших сум, ніж зазначені у договорах.
Також зазначав, що твердження позивачки про продаж автомобіля FORD FUSION за 8 000 доларів США та придбання автомобіля SKODA SUPERB за 12 000 доларів США не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому, на думку відповідача, такі твердження свідчать про обізнаність позивачки щодо обставин купівлі-продажу автомобілів та того, що вартість проданого автомобіля була меншою за вартість придбаного.
Відповідач вважав, що посилання позивачки на необізнаність щодо отримання позики від ОСОБА_3 також не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому зазначав, що сама позивачка підтверджує факт позики коштів у своєї матері, а отже визнає, що подружжя не мало достатньо власних коштів для придбання спірного автомобіля.
Крім того, відповідач зазначав, що саме по собі посилання позивачки на те, що вона не була обізнана із фактом отримання ним грошових коштів у позику від ОСОБА_3 та складання розписки, не є підставою для виключення такої розписки з числа доказів.
Посилався на те, що довідка ОК-5 свідчить про отримання позивачкою заробітної плати під час перебування у шлюбі, за винятком періоду з червня 2021 року по грудень 2023 року включно, коли її єдиним доходом були соціальні виплати на дитину. На думку відповідача, саме в цей період було придбано спірний автомобіль, а тому наявність доходів позивачки в інші періоди не спростовує твердження про придбання автомобіля, у тому числі за позичені кошти.
Також відповідач зазначав, що позивачка посилається на припинення спільного проживання сторін із січня 2024 року та наявність боргових зобов`язань перед її матір`ю, які залишаються невиконаними, а також не спростовує факт того, що відповідач пропонував їй самостійно зайнятися продажем спірного автомобіля з подальшим виконанням боргових зобов`язань, від чого вона відмовилася.
Підсумовуючи викладене, відповідач наполягав на тому, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у шлюбі та за рахунок отриманих у позику коштів, а згодом, до розірвання шлюбу, відчужений з метою виконання фінансових зобов`язань подружжя, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.
Крім того, відповідач не погоджувався з доводами позивачки щодо неналежності звіту №21402 з незалежної оцінки майна від 08 грудня 2025 року та зазначав, що наявна у звіті описка щодо дати його складання не впливає на зміст документа, оскільки його зміст вказує, що оцінка автомобіля проводилася саме 08 грудня 2025 року.
Також відповідач зазначав, що мав право замовити проведення оцінки транспортного засобу, оскільки користувався ним за згодою власника ОСОБА_3 на законних підставах, а тому вважає звіт №21402 належним та допустимим доказом вартості спірного автомобіля.
Водночас відповідач вказував, що наявність у матеріалах справи відомостей про актуальну вартість автомобіля не спростовує факту його придбання та продажу в період шлюбу, виконання боргових зобов`язань подружжя та, як наслідок, відсутності підстав для задоволення позову.
22 грудня 2025 року представник позивачки подала додаткові пояснення у справі.
У додаткових поясненнях сторона позивача зазначала, що у поданих відповідачем запереченнях не спростовано факту припинення шлюбних відносин сторін з січня 2024 року, відсутності у сторін спільних прав та обов`язків подружжя, спільного бюджету та побуту, а також не спростовано доводів про неповідомлення її про продаж спільного транспортного засобу у травні 2024 року та не надано доказів отримання її згоди на продаж автомобіля чи на укладення розписки від 11.09.2023 року.
Позивачка вказувала, що відповідач не надав відомостей про наявність у нього оригіналу розписки від 11.09.2023 року, не спростував доводів щодо невідповідності такого доказу вимогам статті 95 ЦПК України, не надав доказів отримання коштів за розпискою та доказів використання таких коштів в інтересах сім`ї, зокрема на придбання транспортного засобу.
Посилалася на те, що з січня 2024 року сторони припинили шлюбні відносини, позивачка разом із сином переїхала для проживання до орендованої квартири у місті Києві, а відповідач ці обставини не спростував.
Також зазначала, що 07 червня 2024 року звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, а відповідач 21 червня 2024 року подав заяву про визнання позовних вимог, чим визнав відсутність між сторонами спільних прав та обов`язків подружжя з січня 2024 року.
Позивачка вказувала, що відповідач не спростовує факту набуття сторонами транспортного засобу SKODA SUPERB під час шлюбу в інтересах сім`ї та за кошти подружжя, а тому розпорядження таким майном після припинення шлюбних відносин вимагало отримання згоди другого з подружжя на укладення відповідного договору.
Зазначала, що письмової згоди на укладення відповідачем договору купівлі-продажу транспортного засобу від 11.05.2024 року не надавала, а тому, на її думку, такий договір був укладений відповідачем без необхідного обсягу повноважень та з метою подальшого уникнення розподілу автомобіля між сторонами.
Щодо доводів відповідача про недоведеність вартості автомобіля у розмірі 12 000 доларів США позивачка зазначала, що поданий самим відповідачем звіт №21402 про незалежну оцінку майна визначає вартість транспортного засобу у сумі 404 888 грн, що еквівалентно приблизно 9 562 доларам США, а тому спростовує доводи відповідача про відповідність дійсній вартості автомобіля ціни 50 000 грн, зазначеної у договорі купівлі-продажу.
Також посилалася на архівні відомості веб-сайту AUTORIA, відповідно до яких середня вартість автомобіля Skoda Superb 2013 року випуску у 2023 році становила 13 125 доларів США, що, на її думку, підтверджує реальність вартості автомобіля на рівні близько 12 000 доларів США.
Крім того, позивачка зазначала, що про існування розписки від 11.09.2023 року дізналася лише після отримання відзиву відповідача. Стверджувала, що сторони не брали на придбання автомобіля боргових коштів, окрім 800 доларів США, отриманих від її матері, з яких 300 доларів США було повернуто.
На думку позивачки, розписка від 11.09.2023 року була складена відповідачем безпосередньо для подання до суду, оскільки сторони мали достатньо власних коштів для придбання автомобіля. Посилалася на надані нею докази фінансової спроможності та зазначала, що відповідач не довів отримання її згоди на укладення розписки, фактичного отримання коштів за нею, використання таких коштів в інтересах сім`ї та укладення розписки саме у дату, зазначену в документі.
Також зазначала, що відповідач не спростував її доводів про те, що для придбання автомобіля після продажу Ford Fusion сторонам не вистачало лише 4 000 доларів США, з яких 800 доларів США були отримані від її матері, що, на її думку, виключає доводи відповідача про отримання від ОСОБА_3 5 000 доларів США за розпискою.
Щодо доводів відповідача про відсутність у неї доходів у період придбання автомобіля позивачка зазначала, що за період з 2017 по 2023 рік отримала дохід у розмірі 1 401 271,91 грн, а також отримувала допомогу по догляду за дитиною та фінансову допомогу від роботодавця у 2022 році, які використовувалися на потреби сім`ї.
Посилалася на те, що перебування у декретній відпустці не впливає на правовий режим спільної сумісної власності подружжя та не свідчить про необхідність отримання в борг коштів понад 800 доларів США, отриманих від її матері.
Позивачка зазначала, що враховуючи визнання відповідачем факту припинення шлюбних відносин з січня 2024 року, при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу 11.05.2024 року відповідач був зобов`язаний отримати її згоду на розпорядження спільним автомобілем, однак такої згоди не отримав.
Стверджувала, що матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем її згоди на відчуження автомобіля, а сам факт наявності такої згоди виключається з огляду на тривалі перемовини сторін щодо поділу транспортного засобу та відсутність повідомлення з боку відповідача про його продаж.
Також зазначала, що доводи відповідача про її обізнаність щодо договору купівлі-продажу від 11.05.2024 року, розписки від 11.09.2023 року та боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 не підтверджені належними та допустимими доказами.
З огляду на відчуження відповідачем спільного транспортного засобу без згоди та відома позивачки, приховування факту його перереєстрації, непередання позивачці коштів від продажу майна та подання до суду, на думку позивачки, фіктивної розписки, остання просила позов задовольнити у повному обсязі.
23.12.2025 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про зміну предмета позову шляхом доповнення позовних вимог.
У поданій заяві позивачка просила долучити її до матеріалів справи та здійснювати подальший розгляд справи з урахуванням додаткової позовної вимоги про встановлення факту окремого (роздільного) проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з січня 2024 року по 10 вересня 2024 року у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.
В обґрунтування поданої заяви позивачка посилалася на те, що з січня 2024 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків подружжя, а рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 09 серпня 2024 року у справі № 282/741/24 шлюб між сторонами було розірвано.
Також позивачка зазначала, що встановлення факту окремого проживання сторін має істотне значення для правильного вирішення спору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, оскільки транспортний засіб SKODA SUPERB, який є предметом спору, був відчужений відповідачем 11 травня 2024 року у період фактичного припинення шлюбних відносин сторін.
У заяві позивачка також поставила відповідачу запитання в порядку статті 93 ЦПК України щодо обставин відчуження транспортного засобу, наявності згоди позивачки на його продаж, передачі коштів від продажу автомобіля, фактичного місця проживання відповідача у період з січня 2024 року по 10 вересня 2024 року та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.
Ухвалою суду від 24 грудня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_4 про зміну предмету позову (доповнення позовних вимог) – задоволено.
05.01.2026 відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву щодо зміни предмету позову.
У поданому відзиві відповідач зазначив, що не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту окремого/роздільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період часу з січня 2024 року по 10 вересня 2024 року у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.
Відповідач посилався на те, що факт проживання подружжя за різними адресами жодним чином не доводить відсутність між ними взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.
Відповідач звертав увагу суду на те, що ініціатором розірвання шлюбу була саме позивачка, яка у червні 2024 року подала позов про розірвання шлюбу, самостійно визначила перелік позовних вимог та не заявляла про наявність спору щодо дитини або спільного майна. Також позивачка не скористалась правом на подання позову про встановлення режиму окремого проживання в порядку статті 119 СК України, не вживала заходів щодо унеможливлення відчуження спільного майна та не ініціювала врегулювання порядку участі батьків у вихованні дитини та витратах на її утримання.
Відповідач також зазначав, що попри погіршення відносин і фактичне проживання за різними адресами сторони продовжували спілкування, а в червні 2024 року він пропонував позивачці зробити крок для примирення та повернутись до спільного проживання, на підтвердження чого надав роздруківку переписки сторін у месенджері Viber.
Посилаючись на положення статті 3 Сімейного кодексу України, відповідач наполягав на тому, що факт припинення спільного проживання сторін за однією адресою не спричинив припинення між ними прав і обов`язків подружжя до набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу.
Також відповідач висловив свою позицію щодо поставлених йому позивачкою запитань у порядку статті 93 ЦПК України, зазначивши, що перелік поставлених питань не стосується лише додаткової позовної вимоги, однак не заперечував проти надання відповідей у разі задоволення відповідного клопотання судом.
У свою чергу відповідач поставив позивачці запитання щодо складу спільно нажитого майна, обставин придбання та відчуження транспортних засобів, витрат на утримання дитини, оплати оренди житла та інших обставин, які, на його думку, мають значення для правильного вирішення спору.
На підставі наведеного відповідач вважав, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності спільних прав і обов`язків подружжя під час проживання сторін за різними адресами у період з січня 2024 року по 10 вересня 2024 року, у зв`язку з чим просив суд відмовити у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту окремого/роздільного проживання, а також відмовити у задоволенні інших позовних вимог та стягнути з позивачки понесені ним судові витрати.
12 січня 2026 року позивачка через свого представника звернулася до суду з відповіддю на відзив в якій заперечуючи проти доводів, викладених у відзиві відповідача, позивачка посилається на те, що сторони справи разом не проживають з 13 січня 2024 року, що, на її думку, підтверджується умовами Договору оренди житлового приміщення від 13.01.2024 року.
Позивачка зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Також посилається на Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, відповідно до якого до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом, ведуть спільне господарство, а обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
На підтвердження відсутності між сторонами фактичних шлюбних відносин у період з січня 2024 року по 10 вересня 2024 року позивачка посилається на позовну заяву про розірвання шлюбу від 07.06.2024 року у справі № 282/741/24, заяву відповідача від 21.06.2024 року про визнання позовних вимог у зазначеній справі, рішення Любарського районного суду Житомирської області від 09 серпня 2024 року у справі № 282/741/24, долучені світлини позивачки та спільного сина сторін за період з січня по червень 2024 року, листування між сторонами у додатку Viber та майбутні показання свідків.
Позивачка також зазначає, що додатковим доказом припинення фактичних шлюбних відносин є надане відповідачем листування у Viber за червень 2024 року, в якому відповідач визнає факт того, що сторони тривалий час разом не проживають.
Позивачка зазначає, що рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 09 серпня 2024 року шлюб між сторонами було розірвано, а місце проживання малолітнього сина визначено разом із матір`ю. Також позивачка вказує, що подана відповідачем 21 червня 2024 року заява про визнання позовних вимог свідчить про визнання відповідачем відсутності у сторін спільних прав та обов`язків подружжя з січня 2024 року. З цього приводу позивачка посилається на ч. 1 ст. 82 ЦПК України та вважає, що зазначена обставина не підлягає доказуванню.
Позивачка вважає безпідставними твердження відповідача про використання нею коштів відповідача для оренди квартири та зазначає, що такі доводи не підтверджені належними доказами.
Позивачка також зазначає, що відповідач визнав факт відчуження транспортного засобу без її відома та згоди. Посилаючись на ч. 3 ст. 65 СК України та постанову Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 158/2229/16-ц, позивачка вказує, що автомобіль є цінним майном, а тому його відчуження потребувало письмової згоди другого з подружжя, якої не було надано.
Крім того, позивачка зазначає, що про існування розписки їй стало відомо лише після отримання відзиву на позовну заяву, а будь-якої згоди на укладення договору позики вона не надавала. У зв`язку з цим позивачка посилається на постанови Верховного Суду від 04.09.2024 року у справі № 754/9261/19, від 08.11.2023 року у справі № 947/31704/19, від 26.09.2018 року у справі № 713/285/2012 та від 10.06.2021 року у справі № 501/2887/16-ц щодо необхідності доведення обізнаності другого з подружжя про позику та використання отриманих коштів в інтересах сім`ї.
Щодо посилань відповідача на ст. 119 СК України позивачка зазначає, що вона не просить встановити режим окремого проживання подружжя, а звернулась із вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення. На її думку, це різні правові інститути, а тому доводи відповідача щодо незвернення із позовом про встановлення режиму окремого проживання є нерелевантними.
Позивачка також зазначає, що після припинення спільного проживання у січні 2024 року відповідач був зобов`язаний отримати її письмову згоду на розпорядження спільним майном, а ризик одноосібного відчуження такого майна покладається саме на відповідача.
У підсумку позивачка вважає, що відповідачем не спростовано факту окремого (роздільного) проживання сторін у період з січня 2024 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутності між ними спільних прав та обов`язків подружжя, спільного побуту та спільного бюджету, у зв`язку з чим позовні вимоги у редакції заяви про зміну предмета позову підлягають задоволенню в повному обсязі.
11.02.2026 року представник відповідача подала до суду заяву про долучення до матеріалів справи оригіналу розписки.
Ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від 12 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 надати відповіді на питання, поставлені позивачкою. Також, зобов`язано позивача ОСОБА_1 надати відповіді на питання, поставлені відповідачем.
01.04.2026 року відповідач подав до суду заяву, в якій надав відповіді на запитання позивача.
06.04.2026 року позивачка подала до суду заяву, в якій надала відповіді на запитання відповідача.
Позивачка та її представник в судовому засіданні просили позов задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у ньому.
Представник відповідача та відповідач просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених у відзивах.
Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що перебуває з відповідачем у дружніх відносинах, є його колегою. Петра знає з 2017 року, також знає ОСОБА_5 . Зазначив, що ОСОБА_6 попросив у нього позику, після чого він позичив йому кошти та вони уклали розписку. Пояснив, що після продажу автомобіля у Петра зменшилися доходи, а йому самому були потрібні кошти, тому він порушував питання про їх повернення. На операцію він знайшов кошти у свого брата та погодився на пропозицію ОСОБА_6 . Вартість операції становила близько 5 000 доларів США. У брата він позичив понад 100 000 грн (близько 120 000 грн). Точної дати не пам`ятає, однак це було у вересні 2023 року. Він не може стверджувати, чи бачила ОСОБА_5 передачу коштів, оскільки вона перебувала в автомобілі. Розписку було оформлено на роботі. Він запитував ОСОБА_6 , чи знає ОСОБА_5 про розписку, на що той відповів «так». Під час оформлення в МРЕО ОСОБА_5 не було, і додаткових документів він не вимагав. Йому відомо, що сторони розірвали шлюб. Також зазначив, що не має посвідчення водія категорії «В», тому автомобілем користується ОСОБА_6 . Останній часто його підвозить цим автомобілем та загалом часто допомагає. Він знав, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, і для нього було достатньо пояснень ОСОБА_6 . Розписка була надрукована, а дату та підпис сторони поставили самостійно. Документ приніс ОСОБА_6 у вересні 2023 року після отримання коштів. Зі слів свідка, його дохід у 2023 році становив приблизно 13 000 грн на місяць. Три операції були проведені у квітні 2024 року. Він оцінював вартість автомобіля приблизно у 10 000 доларів США. Операції проводилися у період з кінця березня до 26 квітня 2024 року. Також повідомив, що ОСОБА_6 казав йому, що на момент продажу автомобіля не проживав з ОСОБА_5 , хоча періодично з нею зустрічався. Він знав, що автомобіль був спільним майном подружжя, однак вважав, що ОСОБА_5 обізнана щодо всіх обставин. Кошти ОСОБА_6 були передані один раз у повному обсязі. Чи бачила це ОСОБА_5 , йому невідомо. Текст розписки він прочитав нашвидкоруч. З моменту передачі ОСОБА_6 коштів, останній йому частинами їх не віддавав.
Свідок ОСОБА_7 , в судовому засіданні пояснив, що знайомий із позивачем та відповідачем, оскільки вони є його сусідами. Зі слів ОСОБА_6 йому відомо, що автомобіль «Шкода» був придбаний за 13 000 доларів США, а автомобіль «Форд» проданий за 8 000 доларів США. Відповідача знає давно, про автомобілі вони спілкувалися як чоловіки. Зазначив, що ОСОБА_6 оглядав автомобіль на майданчику і той йому сподобався. За які кошти було придбано автомобіль, йому невідомо. Охарактеризував сім`ю сторін як звичайну, конфліктів між ними не спостерігав. Із початку лютого 2024 року бачив, як ОСОБА_5 вивозила речі автомобілем « ОСОБА_8 ». Зі слів ОСОБА_6 йому відомо, що вона переїжджала неподалік. Він бував у них удома. За його словами, у 2024 році ОСОБА_6 був дуже схвильований та говорив, що вдома його ніхто не чекає. Щодо позики коштів ОСОБА_6 до нього не звертався. Зі слів ОСОБА_6 знає, що той позичав гроші у колег, однак сум йому не повідомляв. На даний час автомобіль належить іншій особі через борг, однак ця особа дозволила ОСОБА_6 ним користуватися. ОСОБА_9 він не знає. З родичами сторін не спілкується. На одному з днів народження чув від ОСОБА_6 , що мати ОСОБА_5 надала 1 000 доларів США. Чи намагалися сторони поділити автомобіль, йому невідомо. Коли автомобіль був потрібний ОСОБА_10 , ОСОБА_6 залишав його їй. Про борги сторін та суми, пов`язані з автомобілем, йому нічого не відомо.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що є подругою позивачки та знайома з відповідачем. Їй відомо про спір щодо поділу автомобіля. За її словами, сторони припинили спільне проживання на початку січня 2024 року. У травні 2024 року вона допомагала ОСОБА_10 переїжджати з АДРЕСА_1 . Була у квартирі позивачки та речей ОСОБА_6 там не бачила. Іноді допомагає ОСОБА_10 забирати сина ОСОБА_12 із дитячого садка. Їй відомо, що раніше у сторін був автомобіль «Форд», а згодом – « ОСОБА_8 ». При поділі автомобіля вона присутня не була. З ОСОБА_6 питання поділу майна не обговорювала. Про позику коштів їй нічого не відомо.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що є подругою позивачки. Їй відомо, що сторони розлучені. Зі слів ОСОБА_5 знає, що сторони припинили спільне проживання з січня 2024 року. Після цього ОСОБА_5 переїхала на вул. Милославську, а у травні-червні 2024 року – на АДРЕСА_1 , та вона бувала у цій квартирі. Їй відомо, що у сторін був білий автомобіль «Форд», який згодом вони замінили на «Шкоду». Про джерела коштів на придбання автомобілів їй нічого не відомо. Автомобіль «Шкода» вона часто бачить біля будинку та неодноразово бачила за кермом ОСОБА_6 . З останнім лише вітається. За словами ОСОБА_5 , сторони не змогли мирно поділити автомобіль. З яких причин справа дійшла до суду, їй невідомо. Про кошти на придбання автомобіля їй також нічого не відомо.
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що є колегою ОСОБА_6 та знає його з 2013–2014 років. Також був знайомий з його дружиною. Повідомив, що у 2020–2021 роках позичав ОСОБА_6 1 800 доларів США для придбання автомобіля «Форд». Розписка при цьому не оформлялася, а кошти були повернуті. Згодом автомобіль «Форд» був проданий. Він не був присутній при продажу автомобіля. Йому відомо, що після продажу «Форда», ОСОБА_6 придбав «Шкоду». Також знає, що ОСОБА_6 позичив у колеги 5 000 доларів США. За його словами, сторони розлучилися та не проживають разом. Оскільки ОСОБА_6 не вистачило коштів, ОСОБА_15 дозволив йому користуватися автомобілем, і ОСОБА_6 возить ОСОБА_15 . З ОСОБА_5 щодо позики коштів свідок не спілкувався. Автомобіль «Шкода», на його думку, був придбаний десь у 2023 році, однак точної дати він не пам`ятає. ОСОБА_6 звертався до нього з проханням позичити 5 000 доларів США на придбання «Шкоди». Вони з відповідачем друзі і коли ОСОБА_6 був у шлюбі і тепер. Майновий стан сторін йому невідомий.
Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що товаришує з відповідачем та знає його з позитивного боку. Йому відомо, що ОСОБА_6 мав автомобіль «Форд», який продав, після чого придбав «Шкоду». Коли саме це відбулося, йому невідомо. На даний час ОСОБА_6 користується автомобілем «Шкода», однак автомобіль йому не належить. Він проживає на АДРЕСА_1 з 2019 року. Про те, що ОСОБА_5 переїхала на іншу квартиру, він не знав. Конкретно сказати, чи бачив її проживання за іншою адресою, не може. Про автомобіль «Шкода» дізнався від Петра. Фінансовий стан сторін йому невідомий. За кермом автомобіля «Шкода» Петра бачив у день надання показань.
Від допиту решти заявлених свідків сторони в судовому засіданні відмовились.
Заслухавши учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.
Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 26 серпня 2017 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1826.
В даному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_17 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 30.03.2021 р. 
Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 09 серпня 2024 року (у справі № 282/741/24 ) розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26 серпня 2017 року Дніпровським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1826. Малолітнього сина ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишено для проживання з матір`ю – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Як встановлено із витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 19.09.2025, транспортний засіб SKODA модель SUPERB, 2013 року випуску (VIN № НОМЕР_1 ), був перереєстрований на нового власника 11 травня 2024 року у ТСЦ 8048 на підставі договору укладеного в ТСЦ.
24 вересня 2025 надано відповідь №31/26 на адвокатський запит від Головного сервісного центру МВС та Регіонального сервісного центру МВС в якій зазначено, що 11 травня 2024 року ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу № 8048/2024/4567315 від 11.05.2024 року, що був укладений в ТСЦ 8048, транспортний засіб SKODA SUPERB, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1968 cm3, номер кузова НОМЕР_1 з ОСОБА_2 було перереєстровано на нового власника фізичну особу.
У відповідності до Звіту про незалежну експертну оцінку колісного транспортного засобу від 29 вересня 2025 року, вартість к.т.з. SKODA модель SUPERB, він код TMBJF93T2E9021156, коричневого кольору ,2013 року випуску, державний номер - НОМЕР_2 , складає 491 029,00 грн.
Відповідно до Звіту №21402 з незалежної оцінки майна від 08 грудня 2025 року, ринкова вартість автомобіля марки SKODA модель SUPERB, vin-код НОМЕР_1 , коричневого кольору, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , становить 404 888,00 (чотириста чотири тисячі вісімсот вісімдесят вісім) гривень.
В Договорі купівлі-продажу транспортного засобу №8048/2024/4567315 від 11 травня 2024 року зазначено, що автомобіль SKODA модель SUPERB, він код НОМЕР_1 , коричневого кольору ,2013 року випуску, державний номер - НОМЕР_2 , продано за 49 000,00 гривень. Сторони договору: продавець ОСОБА_2 , покупець ОСОБА_3 .
Довідкою ОК-5 від 13.12.2025 року підтверджується, що ОСОБА_1 в період часу з 2017 року по 2023 рік отримала доходи в розмірі 1 401 271,91 грн.
В квітні 2021 року з основного місця роботи позивачка отримала виплату в розмірі 161 473,46 грн. в якості допомоги при народженні. Дана обставина підтверджується Історією по картковому рахунку від 12.12.2025 року та Довідкою про доходи від 11.12.2025 року № LLC00000058.
Випискою АТ «Райффайзен Банк» по рахунку від 03.10.2025 року підтверджується, що 02 березня 2022 позивачка отримала від свого роботодавця ТОВ «Абботт Україна» у розмірі 805,00 доларів США. 04 травня 2022 Позивачка також отримала від свого роботодавця ТОВ «Абботт Україна» 830,00 доларів США.
Як встановлено із витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 12.12.2025 року, власником транспортного засобу SKODA модель SUPERB, 2013 року випуску є ОСОБА_3 .
Довідкою №22122025/1 від 22.12.2025 року засвідчується, що ОСОБА_1 працює в ТОВ «Абботт Україна» з 02.03.2020 року по теперішній час на посаді представник торговельний (медичний), за осноним місцем роботи, у період з 31.05.2021 р. по 28.01.2024 р. перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Відповідно до оригіналу розписки щодо отримання грошової позики від 11.09.2023 року, ОСОБА_2 підтверджує, що 11.09.2023 року отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США в якості грошової позики. Строк повернення позики становить 1 (один) рік. ОСОБА_2 зобов`язується повернути вказану суму позики не пізніше 11.09.2024 року шляхом передачі готівкових коштів позикодавцю під підпис про їх отримання. На розписці містяться підписи позичальника ОСОБА_2 та позикодавця ОСОБА_3 . Також на зворотному боці здійснено рукописний напис «Я ОСОБА_3 , вважаю фінансові зобов`язання за даною розпискою припиненими шляхом укладення Договору купівлі-продажу транспортного засобу №8048/2024/4567315 11.05.2024», що підписано ОСОБА_3 .
Щодо показів свідків, то суд зазначає, що їх покази надані з метою надання відповідних даних щодо кожної сторони. як окремо, так і в сукупності. Також суд зазначає, що вказані свідки перебувають зі сторонами у дружніх чи близьких відносинах, а тому їх покази не слід сприймати як переконливі докази.
Щодо правового обґрунтування обставин справи, суд зазначає наступне.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 2017 року по 09 вересня 2024 року, який рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 09 серпня 2024 року розірвано.
За час перебування у шлюбі, сторонами придбано:
транспортний засіб автомобіль SKODA модель SUPERB, vin код НОМЕР_1 , коричневого кольору, 2013 року випуску, державний номер - НОМЕР_3 .
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див.: постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі N 712/8602/19, провадження N 61-14809сво21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20, провадження N 14-182цс21, зроблено висновок, що "якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України)".
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).
Положення частини п`ятої статті 71 СК України не вимагають обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Подібні за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03 лютого 2020 року у справі N 235/5146/16,провадження N 61-37616св18, від 24 лютого 2021 року у справі N 127/16630/17, провадження N 61-83св21, від 09 червня 2021 року у справі N 761/18817/17, провадження N 61-6447св21, від 14 листопада 2024 року у справі N 727/1140/21, провадження N 61-14646св23.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Отже, в конкретних правовідносинах, суд вважає доведеним, що майнові права на транспортний засіб автомобіль SKODA модель SUPERB, vin код НОМЕР_1 , коричневого кольору, 2013 року випуску, державний номер - НОМЕР_3 є спільною сумісною власністю подружжя, і протилежного суду доведено не було.
Відповідно до частини 1 ст. 70 СК України, частини 2 ст. 370 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Заперечень проти вказаних обставин, або інформації про наявність відповідної домовленості подружжя, або шлюбним договором суду не надано.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Щодо укладеної ОСОБА_2 11.09.2023 року розписки про отримання грошової позики суд зазначає наступне.
У відповідності до правової позиції Верховного Суду від 04.09.2024 року по справі № 754/9261/19 досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).
Необхідно також врахувати, що позивачка заперечує факт надання нею згоди на укладення відповідачем договору позики від 11.09.2023 року та зазначає, що про існування вказаного правочину їй не було відомо. При цьому матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували надання позивачкою такої згоди, у зв`язку з чим відповідні доводи не можуть бути визнані доведеними. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 08.11.2023 року по справі 947/31704/19 згідно якої отримуючи в позику грошові кошти без згоди другого з подружжя, що не підтверджено згодою такого, позивач стає учасником зобов`язальних правовідносин, особисто відповідає за повернення грошових коштів реально чи особистим майном. За таких обставин саме відповідач є зобов`язаною особою за спірним зобов`язанням та повинен відповідати за його виконання виключно належним йому особистим майном і коштами, тоді як спільне сумісне майно подружжя не може вважатися джерелом погашення такого боргу, оскільки відповідне зобов`язання не виникло в інтересах сім`ї та не набуло статусу спільного боргу подружжя. 
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012. В даній справі суд дійшов висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати відповідачку (дружину) як зобов`язану особу (боржника) за укладеним позивачем (чоловіком) договором позики у формі розписки, оскільки дружина згоди на його укладення не надавала, а факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї у цій справі є недоведеним, належними і допустимими доказами не підтверджується. 
У відповідності до позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 10.06.2021 року по справі № 501/2887/16-ц для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя слід враховувати, щоб один із подружжя довів у суді, що другий з подружжя був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї.
Таким чином, з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду, розписка від 11.09.2023 року не може бути визнана належним та достатнім доказом на підтвердження наявності спільного боргового зобов`язання сторін або спростування презумпції спільності майна подружжя. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачка надавала згоду на укладення відповідачем договору позики, була обізнана про його існування чи не заперечувала проти отримання відповідачем грошових коштів у борг. Також відповідачем не доведено, що отримані за розпискою кошти були фактично використані в інтересах сім`ї.
За таких обставин на думку суду спірна розписка (у разі її дійсного укладення, так як оцінка її дійсності не надавалась) підтверджує лише існування можливих зобов`язальних правовідносин між її сторонами та не створює жодних правових наслідків для позивачки як другого з подружжя. Відтак зазначена розписка не є належним та допустимим доказом у даній справі для підтвердження спільного боргу подружжя чи доведення того, що спірне майно було придбане виключно за особисті позичені кошти відповідача. Її зміст підлягає критичній оцінці судом у сукупності з іншими доказами, а доводи відповідача, які ґрунтуються виключно на зазначеній розписці, не можуть вважатися доведеними.
Щодо поділу автомобіля SKODA SUPERB, 2013 року випуску, суд виходить з наступних правових норм.
У відповідності до Звіту про незалежну експертну оцінку колісного транспортного засобу від 29 вересня 2025 року, вартість к.т.з. SKODA модель SUPERB, він код TMBJF93T2E9021156, коричневого кольору, 2013 року випуску, державний номер - НОМЕР_2 , складає 491 029,00 грн.
Відповідно до Звіту №21402 з незалежної оцінки майна від 08 грудня 2025 року, ринкова вартість автомобіля марки SKODA модель SUPERB, vin-код НОМЕР_1 , коричневого кольору, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , становить 404 888,00 (чотириста чотири тисячі вісімсот вісімдесят вісім) гривень.
В Договорі купівлі-продажу транспортного засобу №8048/2024/4567315 від 11 травня 2024 року зазначено, що автомобіль SKODA модель SUPERB, він код НОМЕР_1 , коричневого кольору ,2013 року випуску, державний номер - НОМЕР_2 , продано за 49 000,00 гривень. Сторони договору: продавець ОСОБА_2 , покупець ОСОБА_3 .
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Цей підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
У випадку, якщо ж звіт про оцінку транспортного засобу складений взагалі без його огляду, такий звіт є не належним доказом у справі (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року по справі N 752/16797/14-ц).
За таких обставин, компенсація за 1/2 частку спірного автомобіля має складати 202444,00 грн., відповідно до Звіту №21402 з незалежної оцінки майна від 08 грудня 2025 року про ринкову вартість цього автомобіля, що відповідає вимогам Закону та вищенаведеної судової практики Верховного Суду. А зазначення в даному звіті 2024 рік, судом розцінюється як описка, оскільки з його змісту слідує, що він був складений у 2025 році.
Щодо позовних вимог про встановлення факту окремого проживання подружжя з січня 2024 року, суд дійшов наступного висновку.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа N 582/18/21.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі N 761/42030/21.
Пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно з статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Положеннями частини четвертої статті 263 ЦПК України передбачено, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі N 523/14489/15-ц зроблено такі висновки:
"41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).
44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявле них вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна".
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі N 925/642/19.
За обставин цієї справи:
1) належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної сумісної власності на спірне майно);
2) вимога про встановлення юридичного факту, зокрема, щодо окремого проживання подружжя з січня 2024р., не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справі проподіл майна колишнього подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки, а лише підставою для її вирішення.
Як встановлено з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що зумовлює появу спільної сумісної власності. Відтак те, що подружжя фактично не проживало разом з січня 2024 р., не позначається на майнових правах.
Посилання представника позивача на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 09.08.2024 року про розірвання шлюбу, в якому ОСОБА_2 підтвердив факт не проживання з ОСОБА_18 та ведення спільного господарства, суд ставиться критично, оскільки сам по собі позов про розірвання шлюбу є стандартним. Подача такої позовної заяви свідчить про намір сторін закінчити шлюбні відносини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03липня 2018року у справі №917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а неправовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
При цьому на суд покладено обов`язок надавати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити яка правова норма підлягає для вирішення справи (постанова ВП ВС від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц).
Тому з урахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав.
Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача необхідно стягнути понесені позивачем витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 2024,44 грн.
Питання про стягнення витрат за надання правової допомоги судом не вирішувалось у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст. 60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 2,4,12,13,76-89, 141, 263-265, 272, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Поліщук С.Ю. до ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Ковальова О.О. про встановлення факту окремого/роздільного проживання колишнього подружжя та поділ майна колишнього подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частки - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , грошову компенсацію за відчужений 11.05.2024 року без згоди ОСОБА_1 транспортний засіб марки SKODA, модель SUPERB, 2013 року випуску, тип ТЗ - ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ, коричневого кольору, vin код НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , у розмірі 202444 (двісті дві тисячі чотириста сорок чотири) гривні 00 копійок, що складає 1/2 (50%) частки від ринкової вартості колісного транспортного засобу.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 2024 (дві тисячі двадцять чотири) гривні 44 копійки.
В іншій частині позову - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 17.06.2026 року.

Суддя:	  	В. В. Вальчук