Справа № 761/48677/25
Провадження № 2/761/6123/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва під головуванням судді Матвєєвої Ю.О., при секретарі Каніковському Б.А., за участі представника позивача Ратич Х.О. представника відповідача 2 Левченко С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Найкращий Дім» про витребування майна з чужого незаконного володіння; виселення; не чинення перешкод у користуванні майном, -

В С Т А Н О В И В :

У листопада 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач 1), Обслуговуючого кооперативу «Найкращий Дім» (далі - відповідач 2), у якому просила витребувати із незаконного володіння відповідача 1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити відповідача 1 із вказаної квартири; не чинити їй перешкоди у користуванні приміщеннями загального користування у будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
Обґрунтовуючи вимоги своєї позовної заяви позивач вказувала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року, а надалі і постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року у справі № 761/11317/24 визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 68919897 від 17 серпня 2023 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2782765980000, за суб`єктом: ОСОБА_2 . Визнано недійсним договір про пайову участь у будівництві №М/НП/3/2 від 06.04.2022, укладений ОК «НАШ ДІМ» з ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва: однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , на земельній ділянці під кадастровим номером 8000000000:88:026:0056. Визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва: нежитлове приміщення АДРЕСА_5 , на земельній ділянці під кадастровим номером 8000000000:88:026:0056.
Не дивлячись на вказані обставини, відповідач 1 жодних дій по звільненню вказаної квартири не вчинила, а тому позивач змушена була звернутися до суду з вказаними вимогами.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2025 року справу передано на розгляд судді Матвєєвій Ю.О.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.11.2025 року цивільну справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Відзиву на позов ані від відповідача 1, ані від відповідача 2 до суду не надходило.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.03.2025 року підготовче засідання по справі закрито, справу призначено до розгляду в загальному позовному проваджені.
Під час судового засідання представник позивача вимоги позовної заяви підтримала та просила їх задовольнити.
Представник відповідача 2 - адвокат Левченко С.І. щодо задоволення позову заперечив зауважив, що витребувати нерухоме майно з незаконного володіння може тільки власник, натомість позивач є власником не самої квартири, а лише речових прав на незавершене будівництво.
Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, доходить переконання про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року, а надалі і постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 68919897 від 17 серпня 2023 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2782765980000, за суб`єктом: ОСОБА_2 . Визнано недійсним договір про пайову участь у будівництві №М/НП/3/2 від 06.04.2022, укладений ОК «НАШ ДІМ» з ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва: однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , на земельній ділянці під кадастровим номером 8000000000:88:026:0056. Визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва: нежитлове приміщення АДРЕСА_5 , на земельній ділянці під кадастровим номером 8000000000:88:026:0056.
Ураховуючи викладене, позивач просить суд витребувати з незаконного володіння відповідача 1 вказаної вище квартири, посилаючись на приписи ст. 377, 1212 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 305/641/17 (провадження № 61-18601 св 21).
Разом з тим, позивач звернувся до суду із позовом про витребування майна з незаконного володіння саме в порядку статті 387 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, необхідно виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 703/1191/20 (провадження № 61-19324 св 21), віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. З урахуванням специфіки речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц, провадження № 61-13656св20, вказано, що «аналіз статті 387 ЦК України свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник».
Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача.
Отже, право власності дійсно є непорушним, але для застосування віндикації принципове значення, крім підтвердження такого права власності, має і встановлення особи, яка протиправно, тобто без будь-яких правових підстав, фактично володіє витребуваною річчю, бо саме вона має відповідати за позовом, виконувати рішення суду в разі його задоволення, й нести негативні наслідки порушення прав позивача.
Так відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, висловлених у постанові від 06 липня 2022 року в справі № 359/3373/16-ц з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Натомість позивач у своєму позові посилається на те, що 14 квітня 2025 року державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Музиченко О.В. прийняла рішення про припинення речового права, а саме права власності ОСОБА_2 (відповідача 1) на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 2)
Більше того, у своїй позовній заяві позивач стверджує, що станом на 16 жовтня 2025 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно останній запис щодо оспорюваної квартири - це запис від 14 квітня 2025 року про припинення права власності відповідача 1 на вказану квартиру.
Тож з наявної у позовній заяві інформації вбачається (і не заперечується сторонами цивільної справи), що станом на дату подання позову за відповідачем 1 не зареєстроване право власності на нерухоме майно (однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ), яке б могло підтвердити фактичне володіння ним саме відповідачем 1 ОСОБА_3 .
До того ж жодних інших доказів, які могли б підтвердити бодай фізичне утримання, зайняття або фактичне володіння вказаною квартирою саме відповідачем 1 стороною позивача протягом усього судового розгляду до суду надано не було.
Суд також враховує твердження позивача у його позовній заяві (а.с. 2) з приводу того, що відповідач 1 «МОЖЕ проживати у спірній квартирі та/або зберігати в ній свої речі», втім жодних доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Натомість в силу приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А суд, у свою чергу, не має повноважень брати до уваги такі аргументи сторін цивільного процесу, які полягають у гіпотезах у вигляді «може бути, ймовірно, скоріше за все, тощо…».
Разом з тим, надана до суду довідка Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 07 липня 2025 року жодним чином не підтверджує обставини, які підлягали доказуванню у цій справі, адже з її змісту убачається, що 27.06.2025 року о 17:16 до чергової частини Шевченківського УП ГУНП у м. Києві надійшло повідомлення. Підчас проведення перевірки було встановлено, що працівників поліції по спец. лінії «102» з телефонного номера ( НОМЕР_1 ) викликала жінка, яка назвалась ОСОБА_1 , 1965 р.н., яка повідомила, що в зазначеній у повідомленні дату та час вона викликала працівників поліції у зв`язку з тим, що вона мала намір потрапити до квартири АДРЕСА_3 , на яку зі слів ОСОБА_1 вона має майнові права та до квартири хотіла потрапити в результаті відкривання замків до вхідних дверей в присутності працівників поліції. В подальшому по прибутті наряду поліції ОСОБА_1 попередньо вимовилась від відкриття квартири на, яку з її слів вона має майнові права.
Тобто змістом вказаної довідки підтверджується, що позивач самостійно відмовилася у присутності працівників поліції відкрити двері квартири, майнові права на яку належать їй на праві власності.
До того ж поза увагою суду не залишилися і рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року у справі № 761/11317/24, якими, зокрема, визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 68919897 від 17 серпня 2023 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2782765980000, за суб`єктом: ОСОБА_2 ; визнано недійсним договір про пайову участь у будівництві №М/НП/3/2 від 06.04.2022, укладений ОК «НАШ ДІМ» з ОСОБА_2 ; визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва: однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , на земельній ділянці під кадастровим номером 8000000000:88:026:0056. Однак стороною позивача не надано доказів того, що вказані судові рішення відповідачем 1 станом на дату подання цього позову не виконанні і що остання досі незаконно фактично володіє квартирою, яка є предметом спору в цій справі. 
Отже, ураховуючи зазначене, позивачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами, що саме відповідач 1 є володіючим невласником квартири АДРЕСА_3 , а тому і вимога про витребування у неї вказаного майна не підлягає задоволенню.
Крім того, з огляду на викладене, суд не вбачає за можливе задовольнити вимогу позовної заяви і про виселення відповідача 1 з оспорюваної квартири, оскільки, окрім наведеного вище, сама позовна заява не містить будь-якого обґрунтування ні правових, ні фактичних підстав для його задоволення.
У той же час, як уже зазначалося вище, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому і позовна вимога про «не чинити перешкоди позивачу в користуванні приміщеннями загального користування у будинку за адресою: АДРЕСА_2 » також не містить належного обґрунтування, адже стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження того, що такі перешкоди їй дійсно чиняться, які характер цих перешкоди і ким з відповідачів такі перешкоди створені. Водночас саме по собі посилання позивача на те, що ОСОБА_4 як посадова особа ОК «Найкращий дім» буде чинити їй опір у реалізації її прав, а відповідач 2 не забезпечить їй безперешкодний доступ до приміщень загального користування (у майбутньому) не може бути підставою для задоволення зазначеної позовної вимоги.
Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, а тому відмовляє в їхньому задоволенні.
Крім того, ураховуючи відмову суду в задоволенні позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в силу приписів п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 77, 81, 263-265, 315 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Найкращий Дім» про витребування майна з чужого незаконного володіння; виселення; не чинення перешкод у користуванні майном - відмовити в повному обсязі.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 23.06.2026 року.

Суддя Ю.О. Матвєєва
17 червня 2026 року