КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 367/7201/16-ц
номер провадження: 22-ц/824/7167/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Захарчука Івана Анатолійовича на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2017 року у складі судді Пархоменко О.В., у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що прокуратурою Київської області під час виконання функцій, покладених законодавством на органи прокуратури, встановлені порушення вимог законодавства при відведенні Коцюбинською селищною радою Київської області земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року №1795/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 » ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей.
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЗ №449613 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3210946200:01:043:0027, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 грудня 2010 року №1355 вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_1 та йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №325133. Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі-продажу становить 73 778 грн 94 коп.
Прокурор зазначав, що рішенням апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року залишено без змін рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 липня 2014 року у частині визнання недійсними рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року №1795/25-5 та державного акту на право власності на землю серії ЯЗ №449613. Цими судовими рішеннями встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про надання у власність земельної ділянки першому власнику, межі смт Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та не встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради не відповідає вимогам земельного законодавства. Суди у вказаній справі встановили факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання першому власнику земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт Коцюбинське Київської області, а також на підставі ст.ст.116, 122, ч.1 ст.155, п.12 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (далі - ЗК України) дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України і у справах №6-67цс14 (постанова від 25 червня 2014 року), №6-22цс15 (постанова від 11 березня 2015 року), №21-195а14 (постанова від 17 червня 2014 року).
Таким чином прокурор стверджував, що для даної справи є преюдиціальним той факт, що приймаючи рішення про передачу земельної ділянки першому набувачу у власність, Коцюбинська селищна рада перевищила свої повноваження та розпорядилась землею, яка не знаходилась у віданні цього органу місцевого самоврядування, тобто, першому власнику земельна ділянка передана у власність неуповноваженим органом.
В подальшому встановлено, що Указом Президента України від 01 травня 2014 року №446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд».
Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу Президента, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», а саме, в тому числі його кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18, 27, 51 Святошинського лісництва.
В той же час, за інформацією управління Держземагентства у місті Ірпені Київської області від 10 грудня 2014 року №01-04/2215 щодо нанесення на картографічні матеріали Національного природного парку «Голосіївський» спірних земельних ділянок, виділених Коцюбинською селищною радою та акту перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 19 липня 2016 року №А142/180 спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3210946200:01:043:0027 відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинського-Біличанської філії НПП «Голосіївський» попереднього функціонального зонування попадає в 113 квартал.
Прокурор стверджував, що на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме національного природного парку «Голосіївський».
Враховуючи, що спірна земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_1 , витребувати її в порядку ст.388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) можливо лише за позовом розпорядника цієї земельної ділянки на даний час, яким є Кабінет Міністрів України.
Так, до прийняття Коцюбинською селищною радою вже скасованого рішення про надання у власність першому набувачу спірної земельної ділянки, остання належала до земель державної власності виходячи з наступного. Спірна земельна ділянка знаходиться на землях Святошинського лісопаркового господарства, тобто відносилась до земель лісогосподарського призначення.
Згідно інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 08 жовтня 2014 року, спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20 червня 1956 року №673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07 серпня 1956 року №1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління земельної зони міста Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14 167 га. Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації №2715 від 17 грудня 2001 року на виконання рішення Київської міської ради від 02 жовтня 2001 року №59/1493, перейменовано: Київське державне комунальне об`єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» на Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатацій «Київзеленбуд»; державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводились в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.
Таким чином, з урахуванням інформації ВО «Укрдержліспроект» та наведених вище законодавчих положень, спірна територія була і залишається землями лісогосподарського призначення.
Прокурор вказував, що ЗК України (в редакції від 18 грудня 1990 року) передбачав лише державну, колективну та приватну форми власності на землю. Тобто до прийняття нового ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року, спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення державної форми власності.
З урахуванням того, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт Коцюбинське, враховуючи вимоги п.12 Перехідних положень ЗК України (в редакції станом на момент прийняття спірних рішень Коцюбинської селищної ради), остання і після прийняття нового ЗК України продовжувала перебувати у державній власності, а отже селищна рада не мала права нею розпоряджатись. З огляду на те, що на даний час спірна земельна ділянка відноситься до лісових земель та розташована на території об`єкту природно-заповідного фонду, розпорядником її є Кабінет Міністрів України.
Враховуючи викладене позивач зазначав, що спірна земельна ділянка вкрита лісовою рослинністю, про що набувач зобов`язаний був знати, а отже повинен був передбачати можливу приналежність цієї земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, які відповідно до ст.84 ЗК України не можуть передаватись у приватну власність, а отже, і про незаконність її відведення першому власнику.
Крім того, прокурор наголошував, що відповідач ОСОБА_1 спірну земельну ділянку придбав у ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 24 жовтня 2010 року, який посвідчений нотаріусом Київського нотаріального округу Сенюк М.В.
Також окрім спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 аналогічним чином придбав ще одну земельну ділянку в смт Коцюбинське в цьому ж масиві, які оспорюються у іншому позові. При цьому, договори купівлі-продажу двох ділянок посвідчені 24 жовтня 2010 року одним і тим же нотаріусом Сенюк М.В.
Вказував, що вказані обставини виключають добросовісність ОСОБА_1 та свідчать про наявність підстав для витребування у нього ділянки в порядку ст.388 ЦК України.
З урахуванням наведеного, прокурор просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 3210946200:01:043:0027 вартістю 73 778 грн 94 коп.
Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2017 року позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України задоволено.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 3210946200:01:043:0027 вартістю 73 778 грн 94 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 378 грн 00 коп.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області, представник ОСОБА_1 - адвокат Захарчук І.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовну заяву прокурора залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не отримував копію позовної заяви з додатками, а також ухвалу про відкриття провадження у справі. Матеріали справи не містять доказів направлення на адресу відповідача листа з копією позовної заяви з додатками, а також ухвали про відкриття провадження у справі. У зв`язку із цим відповідач не мав змоги дізнатися, що до нього було подано позов, що провадження відкрито, а також не мав змоги підготувати відзив оскільки копію позовної заяви з додатками не отримував.
Вказує, що у даній справі при подачі позову до суду прокурором не було наведено належне обґрунтування для звернення до суду в інтересах Кабінету Міністрів України, не надано доказів того, що про порушення прав держави Кабінету Міністрів України було відомо і, не зважаючи на це Кабінет Міністрів України не зробив у розумний строк. Навпаки, в матеріалах справи знаходиться пояснення Кабінету Міністрів України, в якому зазначено, що про порушення прав держави Кабінет Міністрів України дізнався з моменту пред`явлення позову, тобто після того як прокурор вже звернувся з позовом до суду. Тому вважає, що прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема не довів, що компетентний орган, якого прокурор зазначив як позивача, не здійснює своїх повноважень щодо захисту інтересів держави. Наголошує, що відповідно до п.2 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Зазначає, що матеріали справи не містять копії рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 липня 2014 року та копії рішення апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року. У рішенні взагалі не зазначено номер справи, у якій винесено дані рішення. Позовна заява також не містить номеру справи в межах якої було винесено вказані судові рішення. Отже, встановлюючи дану обставину, суд не досліджував вказані рішення, що є порушенням норм процесуального права.
Посилається на те, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що на земельній ділянці ОСОБА_1 знаходиться лісова рослинність. Суд також не обґрунтував, як ОСОБА_1 мав передбачати приналежність земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення. Адже у державному акті зазначено цільове призначення земельної ділянки, а саме, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Дана земельна ділянка з відповідним цільовим призначенням була зареєстрована відповідно до діючого на той час законодавства. Вона належала продавцю на підставі державного акту, який ніким не оспорювався і був дійсним. Отже жодних підстав вважати що дана земельна ділянка можливо була надана першому власнику з порушенням закону у ОСОБА_1 не було. Таким чином вважає, що суд має встановити, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки.
Крім того зазначає, що вимога прокурора про витребування земельної ділянки на підставі ст.388 ЦК України не є належним способом захисту права власника на земельну ділянку природно-заповідного фонду, як стверджує сам позивач. Адже відповідно до тверджень прокурора на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме, національного природного парку «Голосіївський».
Вважає за необхідне застосувати позовну давність у даній справі, оскільки у 2013 році, прокуратура в інтересах держави вже зверталася до суду щодо спірної земельної ділянки з позовною вимогою про визнання права власності на земельну ділянку за державною. У даній справі суд відмовив прокуратурі у задоволені позову щодо визнання права власності на спірну земельну ділянку за державою. Отже під час підготовки та на дату звернення із вказаним позовом прокуратурі було відомо про той факт, що відповідач володіє вказаною земельною ділянкою. Тобто прокуратура, як представник Кабінету Міністрів України, повідомляла або могла повідомити Кабінет Міністрів України про дану обставину. Про обізнаність прокуратури щодо виділення земельних ділянок також зазначено в постанові Ірпінського міського суду Київської області від 23 листопада 2009 року у справі №2-а-489/2009.
У квітні 2026 року Київська обласна прокуратура подала письмові пояснення, в яких просить відхилити апеляційну скаргу, а заочне рішення залишити без змін. Вказує, що в матеріалах справи міститься заява відповідача від 27 березня 2017 року, в якій він просив відкласти розгляд справи у зв`язку із необхідністю підготуватися до розгляду справи та направити свого представника до суду з метою захисту його інтересів. Крім того, у вказаній заяві відповідач вказав, що із ухвалою суду про відкриття провадження ознайомився за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень, тобто був обізнаний про наявність та функціонування вказаного реєстру. Судові повістки направлялися відповідачу за місцем його реєстрації. Жодної іншої адреси або засобу зв`язку відповідач суду не повідомив. Зазначає, що хибними є твердження представника відповідача про те, що Кабінет Міністрів України про порушення інтересів держави дізнався вже після подання позову до суду та позивач попередньо, до звернення до суду не повідомлений прокурором. Вказує, що до пред`явлення даного позову (21 вересня 2016 року) 22 серпня 2016 року прокуратурою Київської області на адресу Кабінету Міністрів України спрямовано лист за вих.№ 05/1-2718вих16, в якому зазначено, що прокуратурою області вживаються заходи представницького характеру щодо повернення у державну власність понад 72 га земель Національного природного парку «Голосіївський», які Коцюбинською селищною радою у 2008 році передано у приватну власність громадян. Рішеннями Ірпінського міського суду за позовами прокуратури міста Ірпіня скасовано 501 рішення Коцюбинської селищної ради. Враховуючи викладене та те, що відповідно до чинного законодавства розпорядником земель лісогосподарського призначення є Кабінет Міністрів України та на виконання ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено, що прокуратурою Київської області буде пред`явлено, зокрема до Ірпінського міського суду позови в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Тобто прокурором виконано вимоги ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Вважає, що позивачем обрано належний спосіб захисту інтересів держави, оскільки застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Навіть за умови, якщо суд дійшов висновку про неефективність обраного прокурором способу захисту інтересів держави у даних правовідносинах, встановивши факт приналежності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, суд, виходячи з принципу jura novit curia (суд знає закони), може застосувати до спірних правовідносин норми ст.391 ЦК України. При цьому прокурор вважає кінцевого набувача спірної земельної ділянки ОСОБА_3 недобросовісним.
Кабінет Міністрів України, а також треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
01 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Захарчук І.А. подав до Київського апеляційного суду заяву про залишення позову без розгляду, посилаючись на те, що 21 липня 2017 року Кабінет Міністрів України надав пояснення, у яких орган центральної влади стверджував, що Кабінету Міністрів України стало відомо про оскаржуване розпорядження про передачу у власність спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з моменту пред`явлення позову Першого заступника прокурора Київської області. Отже Кабінет Міністрів України про порушення прав держави Кабінет Міністрів України дізнався вже після подання позову до суду. Тому представник вважає, що є підстави для залишення позову без розгляду, оскільки позов подано особою, яка не мала на те повноважень.
Вказує, що звертаючись до суду з цим позовом, прокурор не навів обґрунтування для звернення до суду в інтересах Кабінету Міністрів України, не надав доказів того, що про порушення прав держави Кабінету Міністрів України відомо і, незважаючи на це, останній не вчинив дії щодо захисту своїх прав у розумний строк. При цьому прокурор попередньо, до звернення до суду, не повідомив про це відповідний суб`єкт владних повноважень. 
Стверджує, що аналогічний по суті висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі №367/6391/16-ц (провадження 61-12748св21), який є преюдиційним до даної справи, адже винесене у аналогічній справі. 
Зазначає, що у даній справі при подачі позову до суду прокурором не було наведено належне обґрунтування для звернення до суду в інтересах Кабінету Міністрів України, не надано доказів того, що про порушення прав держави Кабінету Міністрів України було відомо і, не зважаючи на це, Кабінет Міністрів України це не зробив у розумний строк. Навпаки, в матеріалах справи знаходяться пояснення Кабінету Міністрів України, в яких зазначено, що про порушення прав держави Кабінет Міністрів України дізнався з моменту пред`явлення позову, тобто після того як прокурор вже звернувся з позовом до суду. Тому вважає, що прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема не довів, що компетентний орган, якого прокурор зазначив як позивача, не здійснює своїх повноважень щодо захисту інтересів держави. Таким чином, враховуючи, що перший заступник прокурора Київської області не мав права звертатись з даним позовом до суду в інтересах Кабінету Міністрів України, просить залишити позов без розгляду (а.с.3-7, т.3).
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до положень ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1795/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 » ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей.
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЗ № 449613 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3210946200:01:043:0027, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 грудня 2010 року № 1355 вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_1 та йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 325133. Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі - продажу становить 73 778 грн 94 коп.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Установлено, що рішенням апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року у справі № 367/3914/13-ц (провадження № 22-ц/780/5848/14) залишено без змін рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 липня 2014 року у частині визнання недійсними рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1795/25-5 та Державного акту на право власності на землю серії ЯЗ № 449613.
Цим же рішенням апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року у справі № 367/3914/13-ц (провадження № 22-ц/780/5848/14) встановлено, що на момент прийняття Коцюбинською селищною радою рішення від 24 грудня 2008 року № 1795/25-5 межі смт Коцюбинське у встановленому законом порядку визначені та затверджені не були, проект встановлення меж селища не розроблявся і не затверджувався, а компетентними органами рішення щодо встановлення чи зміни меж смт. Коцюбинське не приймалися.
Також судом установлено відсутність на час прийняття спірного рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1795/25-5 належної містобудівної документації, яка відповідно до вимог закону могла бути підставою для відведення земельної ділянки для містобудівних потреб. При цьому перспективний план розвитку селища та техніко-економічне обґрунтування, на які посилалася Коцюбинська селищна рада, не були містобудівною документацією, що могла підтверджувати правомірність передачі спірної земельної ділянки у приватну власність.
За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 116, 122, ч.1 ст.155 та пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1795/25-5, оскільки Коцюбинська селищна рада, приймаючи це рішення, діяла за відсутності належно встановлених меж населеного пункту та без передбаченої законом документації, яка б підтверджувала належність спірної земельної ділянки до земель, розпорядження якими входило до її компетенції.
Отже для даної справи в силу приписів ч.4 ст.82 ЦПК України преюдиційно встановленими є обставини того, що рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1795/25-5 було прийняте з порушенням вимог земельного законодавства, а державний акт серії ЯЗ № 449613, виданий на його підставі первинному набувачу, є недійсним.
Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст.4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч.4 ст.42 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18), у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (провадження № 12-245гс18)).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19)).
Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (ч.2 ст.19 Конституції України).
Відповідно до п.3 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п.2 ч.1 ст.2 Закону).
Відповідно до п.2 Рекомендації Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин прокурор обґрунтовує в порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абз. 1 і 2 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру») (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абз. 1-3 ч.4 ст.23 Закону).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.185 цього Кодексу (ч.4 ст.56 ЦПК України).
Системне тлумачення абз. 2 ч.2 ст. 56 ЦПК України й абз.1 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Пунктом 2 ч.1 ст.257 ЦПК України передбачено постановлення судом ухвали про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено:
«76. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
77. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
78. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
79. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
80. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
81. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
82. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
83. Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.».
Вимоги п.2 ч.1 ст.226 ГПК України є аналогічними п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України, тому до правовідносин у цій справі релевантною є позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).
Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор не навів обґрунтування для звернення до суду в інтересах Кабінету Міністрів України, не надав доказів того, що про порушення прав держави Кабінету Міністрів України відомо і, незважаючи на це, останній не вчинив дії щодо захисту своїх прав у розумний строк.
При цьому прокурор попередньо, до звернення до суду, не повідомив про це відповідний суб`єкт владних повноважень. 
Ці обставини також підтверджуються тим, що 21 липня 2017 року Кабінет Міністрів України подав до Ірпінського міського суду Київської області письмові пояснення, в яких вказав, що Кабінету Міністрів України стало відомо про оскарження розпорядження про передачу у власність спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з моменту пред`явлення позову Першим заступником прокурора Київської області (а.с.77-82, т.1).
За таких обставин, враховуючи, що прокурор не навів належного обґрунтування звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, не довів, що цьому органу було відомо про порушення інтересів держави щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3210946200:01:043:0027, а також що Кабінет Міністрів України, маючи відповідні повноваження, не звернувся до суду у розумний строк, колегія суддів приходить до висновку, що прокурор не підтвердив дотримання порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». 
У зв`язку із цим позовна заява вважається поданою особою, яка не мала належних повноважень на ведення справи в інтересах держави, що відповідно до п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України є підставою для залишення позову без розгляду.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 жовтня 2024 року у справі № 367/6391/16-ц (провадження № 61-12748св21). У зазначеній справі Верховний Суд за істотно подібних фактичних обставин за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, за участю тих самих третіх осіб: Міністерства екології та природних ресурсів України і Національного природного парку «Голосіївський», щодо витребування земельної ділянки, переданої Коцюбинською селищною радою у приватну власність та розташованої на землях Національного природного парку «Голосіївський», дійшов висновку, що відсутність належного обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави та доказів обізнаності Кабінету Міністрів України про порушення інтересів держави до звернення прокурора з позовом є підставою для залишення такого позову без розгляду відповідно до п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. 
За таких обставин, враховуючи, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки позов прокурора був розглянутий та вирішений по суті за відсутності належно підтверджених підстав для представництва інтересів держави в суді, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2017 року відповідно до ч.1 ст. 377 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням позову без розгляду з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України, оскільки позовну заяву від імені держави в особі Кабінету Міністрів України подано прокурором за відсутності належно підтверджених підстав для представництва інтересів держави в суді.
Тому апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , - адвоката Захарчука І.А. слід задовольнити частково.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Захарчука Івана Анатолійовича задовольнити частково.
Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 грудня 2017 року скасувати. 
Позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння - залишити без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 червня 2026 року. 

Головуючий

Судді: