Справа № 456/5257/24
Провадження № 1-кп/456/115/2026

ВИРОК
іменем України

06 липня 2026 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження стосовно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Стрий Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , із середньою спеціальною освітою, не одруженого, приватного підприємця, працюючого в ТзОВ «Хаус Мобель» на посаді оббивальника меблів, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, 

за участю:
прокурора       ОСОБА_4 ,
обвинуваченого      ОСОБА_3 ,
захисника       ОСОБА_5 ,-

встановив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Разом з цим, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 днів, який надалі неодноразово Указами Президента продовжено, зокрема Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року на 90 діб, та востаннє з 05 годин 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.
Також, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022 передбачено, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань, на території України оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться протягом 90 діб, та який продовжено Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від 06.05.2024 № 272/2024, з 14 травня 2024 року на 90 діб, та востаннє 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.
Згідно ст.ст. 1, 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Окрім цього, громадяни України зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, а також під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).
Так, 20.06.2024 ОСОБА_3 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), де пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 , за результатами проведення якого, його визнано придатним до військової служби у військовий час, про що комісією складено довідку №3178 від 20.06.2024.
20.06.2024, працівники центру комплектування намагалися вручити ОСОБА_3 повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що по АДРЕСА_3 на 17:00 годину 20.06.2024, із змістом якої його було ознайомлено, з метою відправлення до навчального центру, проте ОСОБА_3 від підписання даної повістки категорично відмовився. Поряд з цим, 20.06.2024 останнього було попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією та ознайомлено із положеннями ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що надає право на відстрочку, права на яку ОСОБА_3 не має.
Проте, ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, не маючи правових підстав на відстрочку від призову, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, без поважних причин, умисно від отримання повістки відмовився, хоча був ознайомлений із змістом такої, а відтак не прибув 20.06.2024 о 17:00 годині до ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що працівниками центру комплектування складено відповідний акт, і як наслідок, не прибув до навчального центру, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений ОСОБА_3 , передбачена статтею 336 КК України – ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_3 .

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , вину по пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, не визнав, суду пояснив, що 20.06.2024 його привезли в ТЦК та дали документ на проходження ВЛК. Він сказав, що не буде проходити ВЛК, бо вважав, що він не злочинець і що його не можуть затримати. У нього забрали телефон, вважав, що такі дії незаконні. В подальшому родичі викликали поліцію. Коли приїхала поліція, написав заяву, що не проходив ВЛК, це було на території розміщення ВЛК. Після цього приїхали військові і завезли його на територію ТЦК. Пробув там приблизно 1,5 год. Приблизно о 15 - 16 год. покинув територію ТЦК через браму, яка відкрилась, коли виїжджала машина, так як вважав, що його незаконно утримують. Повістки не бачив, йому не вручали повістку. Він є священнослужителем, робить все, що написано в Біблії. Через релігійні переконання він не може виконувати військовий обов`язок. До ТЦК з`явився по повістці, яку отримав на роботі, був у списку і розписався про отримання повістки. На час війни допомагає біженцям. З ТЦК везли на ВЛК ще одну людину. Рішення ВЛК не оскаржував, так як не проходив ВЛК. У ТЦК надавав документи, що він є ОСОБА_6 , священнослужителем, однак його не слухали. На його заяву про альтернативну службу була відповідь про відмову. У приміщенні ВЛК його завели на 3 поверх, він зайшов і закрили за ним двері. Був у коридорі і ще у одному кабінеті мабуть голови ВЛК. У кабінети до лікарів не заходив.

Позиція сторони захисту (виступ в судових дебатах):

1.Виступ обвинуваченого під час судових дебатів та останнього слова.
Під час виступу у судових дебатах та з останнім словом, обвинувачений не погодився із позицією сторони обвинувачення.
Суду пояснив, що він є віруючою людиною вже 14 років. Він охрестився, як Свідок Єгови, коли йому було 15 років. По суті все своє свідоме життя він є ОСОБА_6 . Все своє життя неухильно живе за біблійними законами і принципами, щодня читаючи і регулярно досліджуючи Біблію. Він регулярно, двічі на тиждень відвідує богослужіння Свідків Єгови у місцевому Залі Царства і робить це з самого дитинства. Приймає активну участь у обговоренні Біблії на християнських зібраннях. Оскільки він є призначеним священнослужителем у релігійній громаді Свідків Єгови, приймає участь у біблійному навчанні на богослужіннях, та бере провід у проповідуванні доброї новини разом з іншими Свідками Єгови нашої громади.
Для нього не вперше доводиться приймати рішення щодо військової служби. Хоче щоб суд прийняв до уваги те, що у період з 14.04.2017 по 18.10.2018 він проходив невійськову альтернативну службу у комунальному підприємстві «Надія», на посаді двірника. Він завжди керувався біблійними принципами.
Саме тому і зараз він діяв послідовно. Ним були подані відповідні заяви про заміну військової служби на невійськову цивільну до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Як зазначав у своїх показах, в нього не було навіть думки порушити закони держави, або відмовитися виконувати свій громадянський обов`язок. Він розумів, що 4 частина 35 статті Конституції України не обмежена Указом Президента України № 64/2024 про введення військового стану і тому діяв в межах права яке надає Конституція України. Чи можна вважати злочинцем людину, яка посилається на діючу статтю Конституції?
Він не в стороні від допомоги державі. Робить те що в його силах, особливо на початку війни. Допомагав з житлом для ВПО. Приймав активну участь у переобладнанні культової споруди для проживання переселенців, розвозив гуманітарну допомогу, допомагав з переїздами. Намагався бути якось корисним державі. Зараз він працює на критично важливому підприємстві, забезпечуючи потреби країни.
Підкреслює, що він законослухняний громадянин. Слухається всього що вимагає від нього держава. Але Біблія показує що закони Бога завжди мають вищу силу ніж закони держави, які можуть їм суперечать. Про це написано в біблійній книзі Дії Апостолів.
Він не зробив щось злочинне, діяв на підставі права, яке надає Конституція України, а тому просить суд його виправдати.

2. Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 – адвокат   ОСОБА_5  зазначив наступне.
Суд не може оминути увагою той факт, що у даній справі обвинувачений як один із Свідків Єгови відмовлявся від виконання військового обов`язку не через причини особистої вигоди або зручностей, а на підставі своїх щирих релігійних переконань. Тому ця справа не про те, чи мало місце ухилення від військової служби, а чи можна в Україні вільно сповідувати свою релігію.
Відповідно до п.2 ч.1 статті 368 КПК при ухвалені вироку судом, серед іншого, має бути вирішено питання про те, чи містить діяння у вчиненні якого обвинувачується особа склад кримінального правопорушення.
Фактично потрібно відповісти на два питання:
Чи була відмова від військової служби проявом релігійних переконань?
Чи існують на даний час в Україні гарантії захисту релігійних прав і свобод, чи вони обмеженні у зв`язку із запровадженням військового стану?
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України характеризується прямим умислом. Тому встановленню підлягають не лише фактичні обставини, а й мотиви з яких діяв обвинувачений.
Під час судового розгляду беззаперечно встановлено, що обвинувачений є Свідком Єгови дає підстави стверджувати, що ОСОБА_3 має сталі релігійні переконання несумісні із військовою службою.
Істинність та незмінність релігійних переконань обвинуваченого підтверджується, в тому числі, дослідженими судом доказами, зокрема:
Довідкою, видана Релігійною організацією «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» № 10331 від 04.06.2024 року, в якій зазначено, що обвинувачений з 07.07.2012 року (тобто вже більше 13 років) є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання свідків Єгови в Україні, та з 03.05.2024 року Керівним комітетом Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» призначений на посаду священнослужителя;
Заявою до начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10.06.2024 року з проханням про заміну виконання військового обов`язку цивільною невійськовою службою з відміткою про отримання (аркуш 25 матеріалів кримінального провадження);
Заявою обвинуваченого до Стрийської районної військової адміністрації про заміну виконання військового обов`язку цивільною невійськовою службою з відміткою про отримання (аркуш 30 матеріалів кримінального провадження);
Тимчасовим посвідченням (замість військового квитка) № НОМЕР_1 від 09.11.2018 року, де зазначено що обвинувачений з 14.04.2017 року по 18.10.2018 року замість строкової служби проходив альтернативну (невійськову) службу (аркуш 46, 47 матеріалів кримінального провадження);
Відповідю з поліції на запит адвоката щодо виклику ОСОБА_3 слідчо-оперативної групи, де зазначено наступне, що 20.06.2024 о 12:05 в Стрийське РУП ГУНП у Львівській області надійшло телефонне повідомлення зі служби «102» від гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про те, що 20.06.2024 о 12:04 за адресою: район м. Стрий, вулиця Симона Петлюри буд. 72, заявник повідомив, про незаконне утримання гр. ОСОБА_3 , 27 років та гр. ОСОБА_8 , 1983 р.н., які є Свідками Єгови. Їм погрожують, що вивезуть їх у військову частину. Вони зараз в Залізнодорожній лікарній. З якими не має зв`язку. Дане телефонне повідомлення було зареєстроване в ІКС ІПНП ЄО Стрийського РУП ГУНП у Львівській області за № 6574 від 20.06.2024; Також зазначено те, що в ході опрацювання телефонного повідомлення гр. ОСОБА_7 (ЄО № 6574 від 20.06.2024) слідчо- оперативною групою Стрийського РУП ГУНП у Львівській області, було отримано у гр. ОСОБА_3 , 1996 р.н, письмову заяву про те, що «його силою заставили проходити ВЛК, погрожують відправкою на полігон. ВЛК не пройшов, є ОСОБА_6 , просить замінити військову службу на невійськову, вказав що його утримують насильно, прийшов в ІНФОРМАЦІЯ_6 сам по повістці, дані всі оновлені».
Допитані свідки обвинувачення ( ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ) підтвердили той факт, що підставою несприйняття виконання військового обов`язку обвинуваченим були його релігійні переконання, навчене на Біблії його сумління та належність до релігійної організації Свідки Єгови. Хто виписував повістку обвинуваченому та хто її вручав пояснити не змогли;
Допитаний свідок обвинувачення ( ОСОБА_11 ) в судовому засіданні заявив, що обвинувачений просив заміни військової служби на (альтернативну) невійськову, пояснив що був свідком того коли обвинуваченому вручалась повістка, повідомив, що підписував акт про вручення повістки (однак з матеріалів справи встановлено, що він підписував тільки акт про неявку, оскільки в акті про вручення повістки вказані інші свідки). Вказаний свідок повідомляв про те, що повістка виписувалась обвинуваченому в 14.00 чи о 16.00 (хоча насправді відповідно до матеріалів справи вона виписувалась в 12.20. Зазначив, що обвинувачений втік з території РТЦК та СП о 19.00 год. (однак повістка виписана на 17.00, тоді виникає питання нащо складався тоді акт про неявку, якщо обвинувачений був на території РТЦК на час відправки).
Допитаний свідок обвинувачення ( ОСОБА_12 , який складав та підписував акт про відмову від отримання повістки та акт про неявку за повісткою) в судовому засіданні заявив, що не пам`ятає рішення ВЛК стосовно обвинуваченого, не пам`ятає коли він покинув територію РТЦК та СП, та конкретно по відношенню до обвинуваченого нічого не пам`ятає та не може сказати.
Допитаний свідок обвинувачення ( ОСОБА_13 голова ВЛК) пояснив, що картку медичного обстеження військовозобов`язаного носить особисто та підписує особа, яка проходить ВЛК, не був свідком того, чи особисто обвинувачений пройшов всіх лікарів та відвідував їх, пояснив, що якщо є довідка ВЛК тоді обвинувачений був особисто присутній, (хоче звернути увагу суду на те, що картка медичного обстеження не містить підпису обвинуваченого, так само як і довідка ВЛК). Також одночасно слід звернути увагу на те, що відповідно до Наказу «Про затвердження Змін до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України” від 27.04.2024 року № 262, яка діяла на час призиву обвинуваченого, внесено зміни в додаток 4 «Довідки ВЛК», яку доповнено абзацом такого змісту: «відмітка про ознайомлення з постановою ВЛК», яка повинна містити прізвище, ім`я, по - батькові та підпис особи яка пройшла ВЛК. Однак, та довідка яка міститься в матеріалах справи складена за старим зразком, який втратив чинність, та не містить відповідних даних про те, що обвинувачений дійсно пройшов ВЛК та ознайомився зі змістом даної довідки, що надавало би йому змогу її оскаржити в судовому порядку. Більше того, обвинувачений не знав про існування вказаної довідки, оскільки відмовився проходити ВЛК; Також вказаний свідок зазначив, що не має підтвердження факту, що обвинувачений отримав довідку ВЛК чи ознайомився з нею. Зазначив про те, що обвинувачений не має права по закону відмовитись проходити ВЛК (однак звертає увагу суду на те, що така змога є, тільки за це передбачена адміністративна відповідальність).
Допитана свідок обвинувачення ( ОСОБА_14 секретар ВЛК) пояснила те, що обвинувачений був ознайомлений з медичною документацією щодо проходження ВЛК, та особисто її отримав разом з довідкою ВЛК, однак зазначила, що це нічим не підтверджено;
Допитаний свідок захисту ОСОБА_15 , який є в місцевій громаді Свідків Єгови «Священослужителям» підтвердив, що обвинувачений є Свідком Єгови в даній релігійній організації, також є священослужителем, приймає участь в проповідницькій діяльності, приймає участь в богослужіннях та проводить їх, та постійно їх відвідує. Пояснив, що для всіх Свідків Єгови та для обвинуваченого важливо бути в статусі цивільної особи, а не військової. Зі слів обвинуваченого йому відомо про те, що він не проходив ВЛК, покинув територію РТЦК та СП.
Тобто у матеріалах кримінального провадження є належні докази, що свідчать про те, що: обвинувачений має сталі релігійні переконання, несумісні із проходженням військової служби; доведено, що відмова обвинуваченого від виконання військового обов`язку є нічим іншим, як проявом релігійних переконань.
Та обставина, що виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням обвинуваченого, як Свідка Єгови, також було встановлено на законодавчому рівні та прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 р. № 2066 затверджено перелік релігійних організацій, члени яких мають право на заміну виконання військового обов`язку, до вказаного переліку належать і Свідки Єгови.
Згідно із вищевикладеним, оскільки належність обвинуваченого до релігійної конфесії Свідків Єгови безаперечно доведено належними доказами, вказане свідчить, що обвинувачений ОСОБА_3 має право на сумлінну відмову від військової служби, а його відмова на відправлення для проходження військової служби до військової частини було проявом його релігійних поглядів, а не ухиленням від військової служби.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є обов`язком громадян України.
В той же час, ч. 4 статті 35 Конституції України передбачено, що у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Таким чином, із викладеного вбачається, що встановлений ст. 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни не є абсолютним. Адже іншою нормою Конституції встановлюється виключення із зазначеного обов`язку, а саме гарантовано віруючим особам заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою (ч.4 ст. 35 Конституції України).
При цьому, така заміна не є «увільненням» віруючої особи від своїх обов`язків перед державою, а, навпаки, є передбаченою Конституцією України для такої особи можливістю виконати свої конституційні обов`язки у спосіб, що не суперечить її релігійним переконанням.
Таким чином, особа, яка має несумісні із військовою службою релігійні переконання, має право на сумлінну відмову від виконання військового обов`язку. Відповідно її не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності за статтею 336 КК України.
Відповідно до ч.5 ст. 9 та ч.2 ст. 8 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України та принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Тобто винесення вироку у кримінальному провадженні без врахування практики Європейського суду з прав людини буде означати, нехтування принципом верховенства права і порушенням зобов`язань України у сфері захисту прав людини.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного суду у постанові від 27.10.2025 року у справі №573/838/24 крім іншого, прийшла до висновку, що дійсно положення статті 18 Пакту не допускають відступу за будь-яких обставин, Україна не відступала від зобов`язань, передбачених статтею 9 Конвенції. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі.
Також ОП ККС ВС зазначила, що Суд не може оцінювати, який спосіб реалізації прав сумлінних відмовників і узгодження їх з легітимними інтересами суспільства є найкращим, оскільки це компетенції Парламенту.
Об`єднана палата визнає, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією.
Визнавши по суті право сумлінних відмовників на врахування їх релігійних переконань, визнавши відсутність механізму реалізації цього права, що є компетенцією Парламенту, Об`єднана палата при цьому допустила очевидну юридичну помилку, не застосувавши частину 4 статті 35 Конституції як норму прямої дії.
В Окремій думці двох суддів із числа суддів об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.10.2025 у справі №573/838/24, зазначено: «В аспекті розгляду питання наявності/відсутності у діянні особи складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, щодо права громадянина на сумлінну відмову від військової служби з релігійних переконань під час мобілізації у період воєнного стану, необхідно... керуватися, серед іншого, приписами ст. 8 Конституції України, за якими остання має найвищу юридичну силу... звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України у їх взаємозв`язку із визначеними ч. 3 ст. 8 Основного Закону, унеможливлюють перекладання на людину негативних наслідків відсутності законодавчого механізму реалізації конституційного права громадянина, адже впровадження такого регулювання є сферою відповідальності Держави».
Також Окремою думкою судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі №583/3259/24 зазначено: «Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Наведена конституційно-правова норма не містить жодних застережень, які б передбачали можливість обмеження в умовах воєнного стану права на заміну військової служби альтернативною (невійськовою). Отже, одним із аспектів права, гарантованого цією статтею, є право на сумлінну відмову від військової служби осіб, для яких її проходження може вступати у гострий непереборний конфлікт з міркуваннями сумління людини, зумовленими її віросповіданням. Отже, в умовах зазначеного вище правового режиму чинне законодавство не дає жодних підстав для обмежень прав людини за ст. 35 Конституції України, і Держава не інформувала Раду Європи про відповідні обмеження за ст. 18 Пакту і ст. 9 Конвенції у частині права на свободу совісті та релігії за процедурою, визначеною ст. 15 ЄКПЛ».
Таким чином, є усі підстави застосування частини четвертої статті 35 Конституції як норми прямої дії та визнати обвинуваченого таким, що не підлягає кримінальній відповідальності за статтею 336 КК України, оскільки належними та допустимими доказами доведено несумісності виконання військового обов`язку обвинуваченого з його релігійними переконаннями.
Пунктом 1, 2 частини 1 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо: встановлена відсутність події кримінального правопорушення; встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.7 ст. 284 КПК України, а також ч.1 ст. 373 КПК України якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Матеріалами кримінального провадження доведено відсутність складу передбаченого ст. 336 КК України кримінального правопорушення в діянні ОСОБА_3 .
Обвинувачений не є особою, котра підлягає призову на військову службу під час мобілізації, тобто не є суб`єктом даного злочину.
Умисел обвинуваченого був спрямований на можливість скористатися правом на сумлінну відмову від виконання військового обов`язку, тобто відсутня суб`єктивна сторона кримінального правопорушення.
Прохання надати можливість скористатися Конституційним правом не носить суспільно-небезпечного характеру, а отже відсутня об`єктивна сторона кримінального правопорушення.
При ухваленні вироку просить суд врахувати наступне:
- кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_3 не є тяжким;
- він є ОСОБА_6 вже більше 13 років, є священослужителем релігійної організації Свідків Єгови; жодного разу не притягався до кримінальної відповідальності, не уникає виконання свого громадянського обов`язку перед державою у прийнятний для нього цивільний спосіб;
- пом`якшуючою обставиною є наявні в матеріалах справи дані про особу обвинуваченого, що істотно знижують ступінь суспільної небезпечності особи обвинуваченого, ОСОБА_3 ; на спеціальних обліках обвинувачений не перебуває;
- обвинувачений працює на підприємстві, яке є об`єктом критичної інфраструктури та має відстрочку у вигляді бронювання; відсутні обставини, які обтяжують покарання.
Таким чином, на виконання вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, відносно вказаної особи має бути ухвалено виправдувальний вирок.
При цьому висновки Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду викладені у постанові від 27.10.2025 року у справі № 573/838/24 щодо призначення покарання передбачають звільнення обвинуваченого на підставі статті 75 КК України від відбування покарання, передбаченого статтею 336 КК України, з випробуванням.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у вказаному рішенні вказала, що немає військової служби без зброї, однак в той ж самий час вказаною палатою встановлений факт того, що це протиріччя релігійним переконанням такій релігійній організації як Свідків Єгови, це слідує із практики Європейського суду з прав людини, і висновку Веніціанської комісії на яку Об`єднана палата звертала увагу, і їх релігійні переконання не змінюються навіть під час воєнного стану.
Якщо Свідків Єгови просто засуджувати до реального строку, це приведе до того, що у нас буде дуже велика частина в`язнів совісті, і з постанови Об`єднаної палати здається, що Верховний Суд це розуміє, тому враховуючи вказані факти суд дав зрозуміти, те, що це не справедливо, коли особа сидить в тюрмі тільки за свої переконання. В Україні не має такого поняття, що «деякі релігійні переконання це злочин», і тому думка Верховного суду в частині звільнення Свідка Єгови, від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік не можна оминути увагою, та слід враховувати судом.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду 06.05.2026 року по справі № 679\1595\24 щодо розгляду справи по відношеню до священослужителя Свідка Єгови у своїй практиці повторився, змінивши вирок суду першої інстанції та щодо покарання у вигляді реального строку 3 роки, застосувавши ст. 75 КК України, та звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком на два роки. Вказане свідчить про те, що Верховний суд вважає, що буде не справедливим те, якщо особи які мають несумісні з військовою службою релігійні переконання будуть відбувати реальний строк, і це обов`язково треба також враховувати судом при розгляді цього кримінального провадження.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, та підлягають доказуванню.
Доказуванню у кримінальному провадження підлягають, подія кримінального провадження, винуватість обвинуваченого, форма вини, мотиви і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір завданої шкоди, розмір процесуальних витрат, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Не визнання вини обвинуваченим суд розцінює як спосіб захисту, оскільки винуватість обвинуваченого ОСОБА_3  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування та безпосередньо дослідженими у судовому засіданні доказами, а саме:

Показаннями свідків:
показаннями свідка ОСОБА_9 , оператора мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно яких військовозобов`язаному ОСОБА_3 вручали повістку, однак він відмовився її отримати. Йому було роз`яснено, що за відмову від отримання повістки настає кримінальна відповідальність за ст.336 КК України, однак він відмовився підписатись за повістку, яка йому вручалась. Вручав повістку безпосередньо працівник РТЦК, він це бачив і розписався в Акті про відмову від отримання повістки. Годину відмови не пам`ятає. Під час вручення повістки ОСОБА_3 говорив, що він є ОСОБА_6 , а тому не може проходити військову службу. Обвинувачений не вказував чи проходив альтернативну службу; 

показаннями свідка ОСОБА_10 , головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно яких обвинувачений ОСОБА_3 пройшов ВЛК та був визнаний придатним до військової служби, підстав для відстрочки не було. Йому було виписано повістку, яку він відмовився отримувати і підписувати, а тому було складено Акт про відмову, який свідок підписав. Повістку виписував працівник мобілізаційного відділення РТЦК, ОСОБА_3 від підпису та отримання відмовився, в такому випадку складається акт про відмову. ОСОБА_3 пояснив, що відмовляється отримувати повістку через релігійні переконання, однак це не є підставою для відстрочки. Право на альтернативну службу через релігійні переконання не є підставою для відстрочки, інших підстав не було. Йому була виписина повістка на відправку у військову частину на навчання. Рішення щодо заміни на альтернативну невійськову службу приймає начальник РТЦК. Чи пропонувались обвинуваченому конкретні посади, не пригадує;

показаннями свідка ОСОБА_11 , оператора відділення бронювання ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно яких 20.06.2024 ОСОБА_3 з`явився в РТЦК для уточнення даних, пройшов ВЛК та був визнаний придатним для проходження військової служби. Йому було вручено бойову повістку, але він відмовився її підписувати, про що складено Акт про відмову отримати повістку. Після цього обвинувачений втік з території РТЦК. Повістку йому було зачитано та попереджено про кримінальну відповідальність. Інші свідки ОСОБА_16 були мобілізовані і служать. Було складено Акт про відмову підписувати повістку. Він був свідком цих подій. Обвинувачений відмовився отримувати повістку з релігійних мотивів, говорив, що його віра не дозволяє проходити військову службу;

показаннями свідка ОСОБА_14 , секретаря ВЛК, згідно яких ОСОБА_3 проходив ВЛК, якою був визнаний придатним до військової служби. Вказане рішення обвинувачений не оскаржував. В обов`язки секретаря ВЛК входить реєстрація довідок і ведення протоколу. Довідку виписує він. Підписав довідку заступник голови комісії. Після проходження ВЛК ОСОБА_3 був занесений у протокол. Відмітки про отримання довідки ВЛК не передбачено;

показаннями свідка ОСОБА_12 , у 2024 році заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , начальника мобілізаційного відділу, згідно яких ОСОБА_3 був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_3 для перевірки облікових даних. Пройшов ВЛК та швидше за все був визнаний придатним до військової служби. Після цього його мали скерувати у військову частину, деталей не пригадує. Який акт складали відносно обвинуваченого не пам`ятає. Чи проходив ОСОБА_3 альтернативну службу і чи надавав якісь документи щодо релігійних переконань, не пригадує;

показаннями свідка ОСОБА_13 , заступника голови ВЛК, згідно яких ОСОБА_3 проходив ВЛК, якою був визнаний придатним до військової служби. Всі проходять обстеження у кожного лікаря. Після цього складається висновок ВЛК та видається довідка. Обвинувачений не відмовлявся від проходження ВЛК. На оскарження довідки ВЛК надається 10 днів. Чи оскаржував обвинувачений довідку, не пригадує;

показаннями свідка ОСОБА_13 , наданими під час повторного допиту, згідно яких пам`ятає обвинуваченого з виду, отже він проходив ВЛК. Деталі не пригадує. Огляд проходять по направленню з РТЦК. Ознайомлення з висновком ВЛК та його підпис свідчить про те, що військовозобов`язаний не приховує будь-які хвороби. Є випадки відмови від підпису, однак це не впливає на висновок. Були випадки відмови від проходження обстеження, в такому випадку лікарі проводять обстеження по зовнішніх ознаках і по базі даних реєстру про захворювання. При цьому лікар запитує чи є скарги.

Свідки сторони захисту:
згідно показань свідка ОСОБА_17 , про обставини, які відбувалися з ОСОБА_3 в РТЦК йому не відомо нічого. ОСОБА_3 є охрещеним Свідком Єгови. Раніше військову службу він не проходив, а проходив альтернативну невійськову службу. Обвинувачений говорив йому, що відмовився від проходження військової служби через релігійні переконання. Розказував, що був на ВЛК, там підписали все без нього. Пізніше був у приміщенні РТЦК, однак покинув це приміщення, яким чином, йому не відомо.

Письмовими доказами:

листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №3706 від 23.09.2024 про надання слідчому оригіналу повістки на відправку ОСОБА_3 , в якому зокрема зазначено, що згідно Єдиного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів ОСОБА_3 є військовозобов`язаним;
оригіналом повістки на відправку від 20.06.2024, в якій зазначено, що ОСОБА_3 повинен з`явитись 20.06.2026 о 17.00 год. в ІНФОРМАЦІЯ_7 . Вказану повістку ОСОБА_3 не одержав;
постановою провизнання речовим доказом у кримінальному провадженні від 26.09.2024 та протоколом огляду предмету від 26.09.2024;
копією аркуша ознайомлення із ст. 336 та ст.337 КК України, підписаного ОСОБА_3 20.06.2024;
копією картки обстеження та медичного огляду для уточнення облікових даних ОСОБА_3 ;
копією довідки ВЛК №3178 від 20.06.2024, відповідно до якої ОСОБА_3 придатний до військової служби у воєнний час;
копією направлення №10673 від 20.06.2024 на медичний огляд ВЛК з метою визначення придатності до військової служби солдата запасу ОСОБА_3 ;
матеріалами тимчасового доступу від 26.09.2024, здійсненого на підставі ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.09.2024, відповідно до яких в ІНФОРМАЦІЯ_8 здійснено вилучення завірених копій документів, що стосуються ОСОБА_3 ;
актом про відмову від отримання та підписання повістки на відправку від 20.06.2024, згідно якого ОСОБА_3 від отримання та підписання повістки відмовився, із змістом ст.336 КК України ознайомлений;
актом про неявку за повісткою на відправку від 20.06.2024, відповідно до якого ОСОБА_3 , якому 20.06.2024 була виписана повістка на відправку у військову частину на навчання на 17:00 год. 20.06.2024, до ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явився, зі змістом ст.336, 337 КК України ознайомлений;
заявою начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24.06.2024 про вчинення злочину, в якій зазначено, що ОСОБА_3 20.06.2024 пройшов медичний огляд Стрийською ВЛК, визнаний придатним до військової служби під час мобілізації. 20.06.2024 йому була виписана повістка на відправку в військову частину на навчання на 17.00 год. 20.06.2024, однак він до ІНФОРМАЦІЯ_3 умисно не з`явився,від отримання та підписання повістки відмовився;
рапортом оперуповноваженого ВКП Стрийського РУП від 03.09.2024, згідно якого в ході розгляду матеріалів по зверненні начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про неявку ОСОБА_3 по повістці на відправку встановлено, що в діях ОСОБА_3 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України;
копією журналу відвідування за 20.06.2024, згідно якого ОСОБА_3 перебував в ІНФОРМАЦІЯ_8 , результат прибуття – «втік».

За клопотанням сторони обвинувачення судом досліджено належним чином завірені копії документів, наданих ІНФОРМАЦІЯ_7 на запит прокурора від 16.03.2026, а саме:
- журналу реєстрації направлень на військово-лікарську комісію, в якому під п.10673 зазначено, що солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав 20.06.2024 направлення на ВЛК і ознайомлений з адміністративною та кримінальною відповідальністю за ухилення від проходження призову на військову службу за мобілізацією шляхом ухилення від медичного огляду та симуляції хвороби, про що особисто підписався;
- направлення №10673 від 20.06.2024 на медичний огляд ВЛК з метою визначення придатності до військової служби солдата запасу ОСОБА_3 ;
- довідки ВЛК №3178 від 20.06.2024, відповідно до якої ОСОБА_3 придатний до військової служби у воєнний час;
- картки обстеження та медичного огляду для уточнення облікових даних ОСОБА_3 .

Також судом досліджено матеріали справи, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме:
- згідно копії паспорта № НОМЕР_2 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 в м.Стрий, Львівської області;
- відповідно до характеристики від 24.09.2024, виданої начальником Стрийського МККП, ОСОБА_3 працював на підприємстві прибиральником території у період з 12.07.2021 по 31.07.2024. За час роботи зарекомендував себе з позитивної сторони;
- згідно інформації КНП «ТМО СМОЛ» №334 від 16.08.2024, ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває;
- відповідно до вимоги від 05.09.2024, ОСОБА_3 раніше не судимий.

Крім цього судом досліджено матеріали, надані стороною захисту, а саме:
довідку видану Релігійною організацією «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» № 10331 від 04.06.2024 року, згідно якої ОСОБА_3 з 07.07.2012 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. З 03.05.2024 призначений на посаду священнослужителя – служителем (дияконом) збору;
заяву ОСОБА_3 до начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 19.06.2024 року з проханням про заміну виконання військового обов`язку цивільною невійськовою службою з відміткою про отримання; 
заяву ОСОБА_3 до Стрийської районної військової адміністрації від 19.06.2024 року про заміну виконання військового обов`язку цивільною невійськовою службою з відміткою про отримання;
копію тимчасового посвідчення (замість військового квитка) № НОМЕР_1 від 09.11.2028 року, де зазначено що ОСОБА_3 з 14.04.2017 року по 18.10.2018 року замість строкової служби проходив альтернативну (невійськову) службу;
копії матеріалів перевірки з поліції, щодо виклику наряду слідчо-оперативної служби ОСОБА_3 ;
копію відповіді з поліції від 23.02.2026 на запит адвоката щодо виклику ОСОБА_3 слідчо-оперативної групи;
роздруківку статті на тему «Чому Свідки Єгови не беруть участі у війнах?»;
копію рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баятян проти Вірменії» від 7 липня 2011 року (заява № 23459/03);
копію рішення Європейського суду з прав людини у справі «Адян та інші проти Вірменії» від 12 жовтня 2017 року (заява № 75604/11);
копію рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мушфіг Мамедов та інші проти Азербайджану» від 17 жовтня 2019 року (заява № 14604/08);
копію рішення Комітету ООН по правах людини від 29.03.2012 (ССРК/С/Ю4/0/1853- 1854/2008) у справі «Атасой проти Туреччини».
копію висновку Венеціанської комісії від 18.03.2025 щодо альтернативної (невійськової) служби;
копію рішення Європейського суду з прав людини у справі «ХРИСТИЯНСЬКА РЕЛІГІЙНА ОРГАНІЗАЦІЯ СВІДКІВ ЄГОВИ В «Нагірно-Карабаській Республіці» ПРОТИ ВІРМЕНІЇ» від 22 березня 2022 року. 

Суд враховує витяг з ЄРДР про кримінальне правопорушення від 03.09.2024 як доказ законності отриманих та досліджених в судовому засіданні доказів.

Оцінка доказів:
Оцінюючи здобуті в кримінальному провадженні та безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази суд вважає, що вищевикладені докази встановлюють факти, які мають значення для кримінального провадження, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні та отримані у порядку, встановленому КПК України.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 21.10.2011 року у справі «Коробова проти України», відповідно до якої, при оцінці доказів суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», який ґрунтується на достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновках.
Так, показання свідків обвинувачення є чіткими, послідовними і логічними, узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом доказами. Показання надані свідками безпосередньо у судовому засіданні за присутності обвинуваченого та його захисника. 
Досліджені вищевикладені документи є процесуальними джерелами доказів відповідно до вимог частини 2 ст. 84 КПК України. Отримані такі в порядку, передбаченому КПК України.
Вищенаведені докази суд визнає належними та допустимими, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, мають значення для кримінального провадження та отримані у порядку, встановленому КПК України.

Аргументи ОСОБА_3 з приводу того, що він не може проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями, суд вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Стаття 336 КК України передбачає ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а Збройні Сили України, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.
Додатковий обов`язковий об`єкт правопорушення - встановлений законом порядок комплектування ЗСУ (інших формувань). Шкода, що спричиняється вказаному об`єкту посягання, характеризується такою протиправною поведінкою, коли особа, яка об`єктивно підпадає до призову за мобілізацію до лав ЗСУ, в односторонньому порядку свідомо виключає себе із передбаченого законом процесу формування ЗСУ та інших формувань на рівні забезпечення національної безпеки країни і її населення.
Суспільна небезпека правопорушення полягає в тому, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в державі з метою переведення органів державної влади, місцевого самоврядування та деяких інших органів на функціювання в умовах особливого періоду, а Збройних Сил чи інших військових формувань - на організацію і штати воєнного часу. Ефективно дати відсіч нападникам на країну чи виконати зобов`язання по спільній обороні від агресора без швидкої і своєчасної мобілізації неможливо. Тому ухилення від призову до Збройних Сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони. Об`єктивна сторона виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.
Прямим умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).
Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого кримінального правопорушення, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.
Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_3 судом встановлено, що поведінка останнього беззаперечно свідчить про спрямованість його умислу на ухилення від призову, враховуючи таке.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений Указами Президента України і діє до теперішнього часу.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про проведення загальної мобілізації.
Згідно з частиною 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частиною 4 статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Положеннями частини 3 статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.
Статтями 1, 4 вказаного Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.
Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби.
Окрім цього, згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян, зазначених у статті 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», віком 18-25 років.

Отже, ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а на військову службу в Збройні Сили України під час мобілізації на особливий період, оскільки в Україні з 24.02.2022 оголошено воєнний стан та загальна мобілізація. 
Можливості заміни в заначений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу»не передбачає.

Згідно довідки, виданої Релігійною організацією «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» № 10331 від 04.06.2024 року, ОСОБА_3 з 07.07.2012 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. З 03.05.2024 призначений на посаду священнослужителя – служителем (дияконом) збору.

Частинами 1, 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.
Статтею 9 Європейської конвенції з прав людини передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Отже, всупереч доводам сторони захисту, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.
Ні стаття 18 Пакту, ні стаття 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.
На рівні національного законодавства нашої держави право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у статті 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до частини 4 згаданої статті у разі, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма, згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону, є нормою прямої дії. Проте, цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови наявності такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба в належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії, а тому недобросовісна поведінка осіб, які підлягають призову, свідчить про спрямованість на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст. 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою та підтвердження доказами наявності відповідних переконань. Це не означає, що можливість реалізації права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. 
Саме такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 02.05.2024 у справі №344/12021/22. 

Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни. Призов на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що особа зобов`язана брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї. 
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 13.06.2024 у справі № 601/2491/22.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.10.2025 у справі №573/838/24 зазначено, що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.
На думку об`єднаної палати, національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.
Як вважає об`єднана палата, неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава.
Українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).
У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
Об`єднана палата не залишає поза увагою посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, об`єднана палата, однак, вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.
Об`єднана палата не бачить підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.
За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі стаття 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить статті 35 Конституції України.
Тому об`єднана палата констатує, що законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.
Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнає, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.
Суд не може оцінювати, який спосіб реалізації прав сумлінних відмовників і узгодження їх з легітимними інтересами суспільства є найкращим, оскільки це компетенція Парламенту. Однак суд зазначає, що ключовим є саме організація процесу такого врахування з тим, щоб особи, які є сумлінними відмовниками були залучені до виконання завдань, які не пов`язані із носінням та/або використанням зброї.
Об`єднана палата визнає, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Хоча питання відмови від виконання наказу, який передбачав носіння або використання зброї, не є предметом цього розгляду, об`єднана палата визнає, що мотиви відмови від виконання такого наказу необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.
Водночас об`єднана палата вважає, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погоджується з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
Таким чином, об`єднана палата робить висновок, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Інші доводи захисника щодо неможливості проходження обвинуваченим військової служби та мобілізації останнього, на думку суду, не впливають на доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами встановлено, що обвинувачений - солдата запасу ОСОБА_3 відповідно до направлення №10673 від 20.06.2024 був направлений на медичний огляд ВЛК з метою визначення придатності до військової служби. Після проходження ВЛК ОСОБА_3 визнаний придатний до військової служби у воєнний час відповідно до довідки ВЛК №3178 від 20.06.2024.
Після проходження ВЛК та визнання його придатним до військової служби у воєнний час, обвинуваченому вручаласьповістка на відправку від 20.06.2024, в якій зазначено, що ОСОБА_3 повинен з`явитись 20.06.2026 о 17.00 год. в ІНФОРМАЦІЯ_7 . Вказану повістку ОСОБА_3 одержати відмовився, що підтверджується Актом про відмову від отримання та підписання повістки на відправку від 20.06.2024, згідно якого ОСОБА_3 від отримання та підписання повістки відмовився, із змістом ст.336 КК України ознайомлений. В процесі відмови від отримання повістки, обвинуваченому доведено до відома її зміст про те, що він повинен з`явитись 20.06.2026 о 17.00 год. в ІНФОРМАЦІЯ_7 , однак обвинувачений перебуваючи на території ІНФОРМАЦІЯ_4 , скориставшись тим, що з території Стрийського РТЦК виїзжав автомобіль і були відкриті ворота, покинув територію Стрийського РТЦК і 20.06.2026 о 17.00 год. в ІНФОРМАЦІЯ_7 не прибув.
Відповідно до журналу відвідування за 20.06.2024, ОСОБА_3 перебував в ІНФОРМАЦІЯ_8 , результат прибуття – «втік».
Таким чином ОСОБА_3 , 20.06.2024 о 17:00 год. для відправки у військову частину на навчання до ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явився, зі змістом ст.336, 337 КК України ознайомлений.

Об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, суд вважає доведеним факт ухилення ОСОБА_3 від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , судом не встановлені.

Призначення покарання:
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу винного. 
Так обвинувачений ОСОБА_3 , вчинив умисний злочин, який відповідно до статті 12 КК України є нетяжким злочином. 

Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК України, відсутність обставин, які обтяжують покарання і те, що обвинувачений раніше не судимий, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання, передбачене санкцією статті 336 КК України - у виді позбавлення волі. 

Відсутність підстав для застосування статті 75 КК України:
Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив нетяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років. Обвинувачений у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не знаходиться, раніше не судимий, відповідно до довідки ВЛК від 20.06.2024 №3178, ОСОБА_3 є здоровим і придатним до військової служби у військовий час,є працездатного віку, вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України не визнав, не покаявся, а значить не усвідомив протиправність своїх дій і вчиненого суспільно небезпечного діяння. 
Враховуючи вищенаведене, відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 та відсутність обставин для висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, тому відсутні правові підстави для застосування до обвинуваченого статті 75 КК України, а саме: звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішення інших питань:

Цивільний позов не заявлявся.
Доля речових доказів (документів) підлягає вирішенню відповідно до вимог статті 100 КПК України.
Процесуальні витрати на залучення експерта відсутні.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.
Запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирався.

Керуючись статтями 368, 371, 373, 374 КПК України, суд – 

ухвалив:

ОСОБА_3  визнати винуватим по пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Речові докази (постанова про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні від 26.09.2024), а саме завірені належним чином копії:
- довідки №3178 від 20.06.2024 військово-лікарської комісії (на ім`я ОСОБА_3 , в якій зазначено здоровий та визнано придатним до військової служби у воєнний час на підставі графи 2 Розкладу хвороб графи 7 ТДВ (Таблицями додаткових вимог до стану здоров`я) ОСОБА_18 , підписана Головою ВЛК ОСОБА_19 та секретарем ВЛК ОСОБА_20 ); 
- направлення на медичний огляд ВЛК з метою визнання придатності до військової служби № 10673 від 20.06.2024 (на ім`я солдата запасу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підписане начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 полковником ОСОБА_21 );
- обстеження та медичнийо огляд на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (солдата запасу, зі всіма підписами лікарів та членів ВЛК);
- ознайомлення із ст. 336 та ст. 337 КК України та ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», - 
залишити при матеріалах кримінального провадження.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Стрийський міськрайонний суд Львівської області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. 
Повний текст вироку вручити учасникам судового провадження.

Головуючий суддя 	ОСОБА_1