УХВАЛА

03 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 522/17446/21
провадження № 61-2783св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В., Крата В. І., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - Департамент патрульної поліції,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції, яка підписана представником Некришевим Євгенієм Андрійовичем, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року у складі судді Ковтун Ю. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, у складі колегії суддів Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., Громіка Р. Д.,

Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року Департамент патрульної поліції звернувся з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування сплачених грошових коштів за правом зворотної вимоги (регресу).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 грудня 2015 року по вул. Рішельєвській у м. Одесі, на якій організовано односторонній рух, в напрямку її хрестоподібного перехрестя з вул. Успенською відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тойота Пріус», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Порше Каєн» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який здійснював рух на зелений сигнал світлофора. Внаслідок нанесених механічних пошкоджень автомобілям, було завдано матеріальних збитків. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2019 року звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 286 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016160000000163 від 10 березня 2016 року, відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України - закрито. Цивільний позов ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди заподіяної ДТП, виділено в окреме провадження для розгляду в порядку ЦПК України.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року у справі № 522/15269/19 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , а саме, стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 1 402 620,34 грн, моральну шкоду у розмірі 180 000 грн. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь держави судовий збір у розмірі 10 510,00 грн.
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задоволено частково. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 1 402 620,34 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Також зазначено, що після відшкодування майнової шкоди ОСОБА_2 зобов`язана передати частини агрегатів автомобіля «Порше Каєн» реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
Відповідно до копій платіжних доручень від 14 травня 2021 року за № 607 та 614 на суми 559 691,00 грн та 842 929,34 грн Головне управління державної казначейської служби України у Київській області провело безспірне списання коштів з реєстраційного рахунку Департаменту патрульної поліції. Отже, право зворотної вимоги (регресу) виникло у позивача з моменту виконання позивачем зобов`язання щодо відшкодування шкоди, а саме безспірного списання коштів з реєстраційного рахунку Департаменту. 
Поліцейські не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу в лавах Національної поліції України. При цьому порядок проходження служби у Національній поліції України урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Враховуючи, що в даному випадку шкода завдана відповідачем не в наслідок неналежного виконання службових (трудових) обов`язків, дана обставина є ще однією підставою, з якої до виниклих між сторонами відносин не можуть бути застосовані норми КЗпП України. Крім того, наявність трудових правовідносин не виключає можливість задоволення даної позовної заяви про відшкодування шкоди в порядку регресу. Чинне законодавство України не передбачає обмежень щодо матеріальної відповідальності поліцейського за шкоду, нанесену третій особі, а не органу, в якому такий поліцейський проходить службу. Отже, відповідач має обов`язок сплатити на користь позивача грошову суму виплаченого відшкодування.
На підставі викладеного просили стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції 1 402 620, 34 грн та судовий збір у розмірі 21 039,31 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, позов Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування сплачених грошових коштів, за правом зворотної вимоги (регресу), задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції грошові кошти у розмірі 467 540,11 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції судовий збір у розмірі 7013,10 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: 
Департамент патрульної поліції виконав обов`язок перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної школи на підставі норм ЦК України, тому отримав право вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, безпосередньо якій таку шкоду було завдано;
щодо посилань сторони відповідача стосовно необережної поведінки позивача, яка призвела до необхідності відшкодування шкоди за рахунок Департаменту патрульної поліції, а не за рахунок страхової компанії враховуючи визначений у полісі ліміт відповідальності, суд зазначив наступне. Автомобіль під керуванням водія ОСОБА_1 був застрахований в АТ «УОСК», що підтверджується полісом № АІ /8203493 виданий 08 квітня 2015 року, з якого слідує, що ліміт відповідальності за завдану життю і здоров`ю шкоду становить 100 000 грн, а за заподіяну майнову шкоду становить 50 000 грн., франшиза 1000 грн;
з огляду на діяльність Департаменту патрульної поліції та враховуючи, що згідно вказаного полісу №АІ /8203493 ліміт відповідальності за заподіяну майнову шкоду становить лише 50 000 грн, суд знаходить слушними відповідні аргументи сторони відповідача, однак невагомими для висновку про звільнення останнього від відповідальності за встановлених судом обставин;
враховуючи матеріальний стан винної особи суд вважав, що повне відшкодування грошових коштів у сумі 1 402 620,34 грн суперечило б принципам розумності і справедливості, і таке рішення поклало б на ОСОБА_1 надмірний тягар, тому доцільно зменшити суму відшкодування стягнувши з ОСОБА_1 завдану шкоду у розмірі 467 540,11 грн, тобто 30 % суми, яка заявлена до стягнення позивачем;
щодо тверджень сторони відповідача в частині права вимоги ОСОБА_1 на отримання залишків пошкодженого автомобіля від позивача, суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів передачі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 залишків автомобіля Porsche Cayenne державний номер НОМЕР_2 на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 18.02.2021, тому такі доводи є неспроможними;
за таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про задоволення заяви, вказав, що:
кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 по факту ДТП, яка мала місце 18 грудня 2015 року, за його участі як водія закрите судом у зв`язку із закінченням строків давності. З цієї ж підстави ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 286 КК України;
отже Департамент патрульної поліції виконав обов`язок перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної школи на підставі норм ЦК України Департамент патрульної поліції отримав право вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, безпосередньо якій таку шкоду було завдано;
враховуючи матеріальний стан винної особи суд вважав, що повне відшкодування грошових коштів у сумі 1 402 620,34 грн суперечило б принципам розумності і справедливості, і таке рішення поклало б на відповідача ОСОБА_1 надмірний тягар, тому вважає доцільним зменшити суму відшкодування стягнувши з ОСОБА_1 завдану шкоду у розмірі 467 540,11 грн, тобто 30 % суми, яка заявлена до стягнення позивачем;
щодо тверджень сторони відповідача в частині права вимоги ОСОБА_1 на отримання залишків пошкодженого автомобіля від позивача, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів передачі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 залишків автомобіля Porsche Cayenne державний номер НОМЕР_2 на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, тому такі доводи є неспроможними;
за таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову;
посилання позивача, Департаменту патрульної поліції, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом помилково не враховано, що законних підстав для зменшення розміру шкоди в порядку регресу немає, не приймаються до уваги. У даному випадку ОСОБА_1 доведено належним чином те, що є законні підстави для зменшення суми стягнення завданої шкоди до 467 540,11 грн, тобто 30 % суми, яка заявлена до стягнення позивачем, з урахуванням обставин, за яких завдано шкоди, ступеня вини та матеріального стану винної особи;
відповідач ОСОБА_1 має двох дітей: неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебувають на його утриманні. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що частиною 4 статті 13 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що сума стягнень завданої шкоди може бути зменшена судом залежно від обставин, за яких завдано шкоди, ступеня вини та матеріального стану винної особи (крім випадків завдання шкоди умисними злочинними чи вчиненими з особистих корисливих мотивів діяннями);
враховуючи матеріальний стан винної особи, повне відшкодування грошових коштів у сумі 1 402 620,34 грн суперечило б принципам розумності і справедливості, і таке рішення поклало б на відповідача ОСОБА_1 надмірний тягар, тому є доцільним зменшити суму відшкодування стягнувши з ОСОБА_1 завдану шкоду у розмірі 467 540,11 грн, тобто 30 % суми, яка заявлена до стягнення позивачем;
суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову частково.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У березні 2025 року Департамент патрульної поліції засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
суди не врахували висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, які викладені в постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 760/15085/18;
суди не звернули уваги, що шкода спричинена ОСОБА_1 та відшкодована Департаментом патрульної поліції потерпілій особі була завдана діями, що мають ознаки кримінального правопорушення, тобто діями, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відтак він повинен відшкодувати в порядку зворотної вимоги завдану ним шкоду в повному обсязі.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 522/17446/21. Витребувано справу з суду першої інстанції.
У квітні 2025 року матеріали справи № 522/17446/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2026 року справу № 522/17446/21 призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 15 квітня 2025 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження - суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 760/15085/18, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.
Позиція Верховного Суду
Касаційний суд заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких мотивів.
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, від 21 жовтня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, від 28 жовтня 1999 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
ЄСПЛ дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики, не наполягаючи на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Водночас наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина перша статті 59 Закону України «Про Національну поліцію»).
Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).
Починаючи з грудня 2018 року Велика Палата Верховного Суду послідовно висловлювала правову позицію у спорах щодо юрисдикції в питаннях відшкодування шкоди державі, що була спричинена особою, яка перебувала на публічній службі під час здійснення нею встановлених повноважень.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18) вказано, що «відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, та будучи матеріально відповідальною особою, завдав шкоди державі в особі УМВС у Сумській області шляхом втрати майна в період здійснення ним установлених повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій державного органу. Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки спір виник з приводу зобов`язання відшкодувати завдану майнову шкоду, то він є приватноправовим. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у своїх постановах, зокрема, від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17. Спори у цих справах також стосувалися звернення суб`єкта владних повноважень із позовом про стягнення грошових коштів з особи, що перебувала на публічній/державній службі, і суд дійшов висновку, що питання стягнення збитків/відшкодування шкоди, завданих особою, що перебуває або перебувала на державній/публічній службі, має вирішуватися за правилами цивільного судочинства. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від такого правового висновку з огляду на таке. З метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, виходячи з таких міркувань. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18) зроблено висновок, що «спірні правовідносини виникли у зв`язку із завданням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби. З огляду на вищезазначені вимоги закону, указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, в якій зазначено про відступ від раніше висловленої правової позиції у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 3 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17 в аналогічних спорах».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18) зроблено висновок, що «у разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця передбачене в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 11-892апп18 та від 12 грудня 2018 року в справі № 14-481цс18 і підстав для відступу від вказаної правової позиції не вбачається».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19) зроблено висновок, що «за наслідками розгляду справи № 818/1688/16 (постанова від 5 грудня 2018 року) Велика Палата Верховного Суду з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновку, викладеного, зокрема, й у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15 виходячи з таких міркувань. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір у цій справі щодо відшкодування державі в особі військової частини НОМЕР_1 шкоди, завданої ОСОБА_1 шляхом втрати майна під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів».
Ключовий аргумент зазначених висновків - у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі.
В той же час Велика Палата неодноразово зауважувала, що вона відступає не від постанов у вказаних справах, а від конкретного висновку, викладеного в них. Цей висновок міг бути сформульований не тільки у зазначених постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (див. постанову Великої Палати від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц).
На відміну від справ, де предметом позову було відшкодування шкоди, яка спричинена особою, яка перебуває на посаді державної/публічної служби безпосередньо суб`єкту владних повноважень, предметом спору у справі, яка переглядається, є відшкодування шкоди, яка спричинена особою під час виконання службових повноважень, а саме сплачених грошових коштів за правом зворотної вимоги (регресу).
Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
При розгляді цієї справи суди встановили, що:
18 грудня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Toyota Prius" керуванням інспектора роти № 2 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції - ОСОБА_1 та автомобіля марки «Porsche Cayenne» під керуванням ОСОБА_2 , у результаті чого водій ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження, а автомобіль марки «Porsche Cayenne» отримав механічні пошкодження. ДТП сталася з вини водія автомобіля марки «Toyota Prius» ОСОБА_1 ;
рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року у справі № 522/15269/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Департаменту патрульної поліції, за участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія», Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 1 402 620,34 грн. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 180 000 грн;
постановою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - Хілініченка А. Х. - задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року в частині стягнення відшкодування майнової та моральної шкоди - змінено. Доповнено резолютивну частину рішення абзацом третім щодо зобов`язання ОСОБА_2 після отримання повного відшкодування майнової шкоди передати Департаменту патрульної поліції Національної поліції України пошкоджені та замінені запчастини автомобіля «Porsche Cayenne», державний реєстраційний номер - НОМЕР_2 . Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі - 10 000,00 грн. В іншій частині рішення - залишено без змін;
згідно з платіжним дорученням № 607 від 14 травня 2021 року та платіжним дорученням № 614 від 17 травня 2021 року відбулося стягнення з Департаменту патрульної поліції на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2020 року № 522/15269/19 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі відповідно 559 691,00 грн та 842 929,34 грн.
Отже в цій справі не підлягає вирішенню питання правомірності дій відповідача, оскільки незаконність таких дій вже встановлена вищезгаданими судовими рішеннями у справі № 522/15269/19. Предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування заподіяної шкоди в порядку регресу.
Саме щодо таких правовідносин - відшкодування шкоди, яка спричинена особою під час виконання службових повноважень, а саме сплачених грошових коштів за правом зворотної вимоги (регресу) зроблений правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18), а саме: «до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом. При цьому визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, завданих державі, шляхом стягнення з відповідача на користь в/ч НОМЕР_3 грошових коштів у розмірі 139 тис. 273 грн 63 коп. Матеріалами справи також установлено, що вказаний позов заявлений у зв`язку з тим, що на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 липня 2005 року позивач відшкодував ОСОБА_4 суму матеріальної та моральної шкоди в розмірі 139 тис. 273 грн 63 коп., завданої діями відповідача, який вироком Військового місцевого суду Дніпропетровського гарнізону від 16 вересня 2004 року визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 415 КК України, за порушення правил водіння або експлуатації бойової, спеціальної чи транспортної машини, що спричинило загибель ОСОБА_5. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Пунктом 7 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, визначено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. Отже, відшкодування військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними в порядку регресу шкоди військовій частині відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду. При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін».
Але ухвалення постанов Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 11-892апп18 та від 12 грудня 2018 року в справі № 14-481цс18, від 13 лютого 2019 року в справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18), які містили загальний висновок щодо адміністративної юрисдикції спорів про відшкодування шкоди, яка спричинена особою під час виконання публічних повноважень, спричинило правову невизначеність щодо юрисдикції спорів про відшкодування шкоди, яка спричинена особою під час виконання публічних повноважень, в порядку регресу.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2026 року у справі № 334/8491/24 (провадження № 61-3403св26) у справі за позовом першого заступника керівника Василівської окружної прокуратури Запорізької області Кузьмина А. С. в інтересах Енергодарської міської військової адміністрації Василівського району Запорізької області, Енергодарської міської ради, Виконавчого комітету Енергодарської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у порядку зворотної вимоги (регресу) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) зроблено висновок про те, що предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування заподіяної незаконним звільненням шкоди в порядку регресу, і така справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2025 року у справі № 953/6366/23 (провадження № 61-8554св24), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 490/2518/22 (провадження № 61-11642св22), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2023 року у справі № 760/1270/20 (провадження № 61-12891св22).
В той же час у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 березня 2025 року в справі № 240/33695/23 (адміністративне провадження № К/990/32787/24) зазначено, що «юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Вказана позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 466/1150/18. Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України. Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - «ЦК України») підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - «ЦПК України») визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Закриваючи провадження у цій справі, апеляційний суд керувався правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18). Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Поряд із цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 грудня 2018 у справі № 818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі №755/2258/17 та інших і вказала про наступне. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Отже, з огляду на наведене варто констатувати, що практика Верховного Суду щодо юрисдикції спорів цієї категорії є усталеною та послідовною і полягає у тому, що у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Отже, подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18, Верховного Суду у постановах від 05 лютого 2020 року у справі № 761/19799/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 204/2763/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 756/12568/18, від 27 травня 2021 року у справі № 203/3782/19, від 21 лютого 2022 року у справі № 932/14855/19, від 7 березня 2023 року у справі №761/1366/20 та від 24 жовтня 2023 року у справі №160/4643/23, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цієї позиції».
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).
Цей принцип є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 10 ЦПК України), на якому має бути засноване судове рішення (частина перша статті 263 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Одним із елементів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. 
Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31, 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)).
Відсутність ясності та двозначність формулювань приписів не може гарантувати їх однакове застосування та захист від свавілля (див. також: перше речення абзацу другого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010; абзац шостий пункту 2.1 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 6 червня 2019 року № 3-р/2019).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для конкретизації висновків щодо застосування норми у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18), від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18), від 13 лютого 2019 року в справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18) та від 22 січня 2020 року в справі № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19) та зробити висновок про те, що: «зазначений висновок не поширюється на правовідносини відшкодування шкоди особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків в порядку регресу, оскільки в такому випадку предметом розгляду є лише відшкодування заподіяної незаконним звільненням шкоди в порядку регресу».
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Справу № 522/17446/21 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді: І. О. Дундар
Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат
П. І. Пархоменко