ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/2729/25 Головуючий суддя І інстанції Шаренко С. Л.
Провадження № 22-ц/818/2353/26, 22-ц/818/1951/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: витребування майна із чужого незаконного володіння

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 року     м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого  Яцини В.Б.
суддів колегії   Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання  Шевцової К.Є., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2025 року та на додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року по справі за позовною заявою керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача Споживче товариство «НАДІЯ-7» про витребування приміщень,-
в с т а н о в и в :
24.03.2025 року позивач керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова Новіков Е.Ю. в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: СТ «НАДІЯ-7» про витребування у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення підвалу №І, 0-1-:-0-3, ХХХVІ загальною площею 53,2 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 939765963101). 
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 17 листопада 2025 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із вищевказаним Заступник керівника обласної прокуратури посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, новим рішенням задовольнити позовні вимоги.
Скарга мотивована тим, що у даному випадку комунальна власність була приватизована без дотримання передбаченої ст.ст. 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» укладення відповідного договору купівлі-продажу шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). Підстав для застосування виключення - продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна, - у даному випадку не було, оскільки СТ «Надія-7» жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна в оренді по день подачі заяви до міської ради для викупу, не здійснено, а вартість спірного майна на момент оренди та приватизації зменшилась зі 113 200 грн до 101 500 грн без ПДВ. 
Також прокурор вказав на недобросовісність ОСОБА_1 , її пов`язаністю з СТ «Надія-7», та укладенням договору купівлі-продажу спірного майна під час судового розгляду справи № 922/3066/20. Надані з цього приводу докази залишились без надання належної їх оцінки судом.
Ігнорування факту первісного набуття майна за заниженою вартістю на думку апелянта також свідчать про недобросовісність дій останнього набувача, яка на все це навмисно уваги не звернула, хоча мала це зробити, проявивши звичайну елементарну обачність. Окрім цього опрацюванням даних Державного реєстру останній набувач не міг не бачити, що аукціон щодо продажу майна не проводився, оскільки як підставу набуття права СП «Надія-7» зазначено виключно договір купівлі продажу, а тому ОСОБА_1 не могла не розуміти, що у спірних нежитлових приміщеннях жодних поліпшень не проводилося. 
Не може вважатися добросовісною особа яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови ВС від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). 
Також вказано, що на момент придбання майна Відповідач ОСОБА_1 мала пересвідчитись у законності набуття майна продавцем як з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, так і наявностіу Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації про судовий спір щодо майна. Укладення договору купівлі-продажу № 465 від 01.10.2020 ОСОБА_1 відбулось через тиждень між СТ "Надія-7" та після подання прокурором позову у справі № 922/3066/20. На сайті «Судова влада України» наявні відомості про надходження та реєстрацію позову прокурора 22.09.2020. 
У Єдиному державному реєстрі судових рішень 25.09.2020 судом оприлюднено ухвалу від 23.09.2020 про залишення без розгляду позову прокурора, в якій викладено не лише відомості про відповідачів, включаючи СТ "Надія-7", а й зміст позовних вимог прокурора. Таким чином, на час відчуження нежитлових приміщень ОСОБА_1 вже існував судовий спір щодо цього майна. Доводи відповідача про те, що копія позовної заяви прокурора у справі № 922/3066/20 отримана продавцем майна після укладення договору купівлі продажу від 01.10.2020 не знімає відповідальності, ані з продавця (СТ «Надія-7»), ані з покупця ( ОСОБА_1 ) щодо перевірки відсутності перешкод для укладення правочину з нерухомим майном, включаючи перевірку відсутності судового спору щодо цього майна. 
Також вказано, що недобросовісність відповідача виключає можливість у даному випадку застосування передбаченого Законом № 4292- IX сплати депозиту.
Зазначено, що витребування у власність територіальної громади майна (приміщення), незаконно відчуженого (шляхом викупу) фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб та сприяло досягненню максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Заступник керівника обласної прокуратури просить скасувати додаткове рішення та відмовити в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – адвоката Субочева С.Ю. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою для стягнення такого роду витрат є реально понесені стороною до моменту прийняття судом рішення по суті позовних вимог витрати на виконання угоди, укладеної з адвокатом про надання правничої допомоги. При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правничу допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
На підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн представником відповідача Румянцевої Т.Д. до заяви додано докази: акт приймання-передачі наданих послуг від 24.11.2025 за договором про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 30.09.2024 з зазначенням наданих послуг, зокрема складання та подання заяви по суті – заперечень на відповідь на відзив – 4 000 грн; представництво інтересів замовника у суді під час розгляду справи № 953/2729/25 – засідання 17.06.2025, 17.11.2025 – 6 000 грн Відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 26 від 25.11.2025 Румянцева Т.Д. сплатила на рахунок Субочева С.Ю. 15 000 гривень. 
На підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 14 000,00 грн представником третьої особи -СТ «Надія-7» Рижковим І.П. до заяви надано такі докази: акт № 5 приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 25.11.2025 до Договору №6/2020 про надання правничої (правової) допомоги від 21.02.2020, з зазначенням наданих послуг, зокрема підготовка пояснень щодо позову від 11.05.2025 в порядку ст. 181 ЦПК України у справі від 01.09.2024 року, включаючи правовий аналіз позовної заяви керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова та долучених до неї доказів; формування правової позиції з урахуванням висновків судових рішень у справі № 922/3066/20, які набрали законної сили, а також висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладених в інших постановах, що стосуються добросовісного набувача в подібних справах; складання тексту пояснень; виїзд 15.05.2025, 07.07.2025, 24.07.2025 до Київського районного суду м. Харкова для участі в підготовчому засіданні у справі; участь 17.06.2025 в підготовчому судовому засіданні у справі, включаючи виїзд до будівлі суду та очікування початку підготовчого засідання; участь 17.11.2025 в судовому засіданні у справі в режимі відеоконференції. Разом з цим, подані адвокатами акти не містять детального опису наданих послуг. 
Зазначення вартості послуг адвоката – а саме: складання та подання процесуальних документів та участь в судовому засіданні не може вважатись детальним описом наданих послуг, оскільки зазначені в переліку послуги є різними за змістовним критерієм: ознайомлення з матеріалами справи потребує витрат часу для вивчення матеріалів справи, складання відзиву, пояснень потребує складання письмового документу, в той час як участь в судовому засіданні - безпосереднє донесення до суду власної правової позиції у справі. Отже, висновки суду про те, що витрати адвокатів відповідача та третьої особи вартістю 5 000,00 грн, є обґрунтованими, доведеними та співмірними, не доведено належними доказами, оскільки не є співмірним і зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами).
Отже, адвокатами не доведено належним чином розумності, реальності та співмірності розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які були заявлені, оскільки витрати на професійну правничу допомогу не є співмірними зі складністю цієї справи, встановлена сума витрат не відповідає критерію їх реальності, розумності їхнього розміру, оскільки не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що не перешкоджає розгляду скарги відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, перевіривши її доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.
Суд першої інстанції при ухваленні свого рішення вказав, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, а обраний спосіб приватизації не тільки є незаконним а й суперечить інтересам територіальної громади м. Харкова, оскільки не проведення конкурсного продажу цих об`єктів (аукціон або конкурс) виключає можливість отримати за об`єкт приватизації більше ринкової вартості, адже на аукціон або конкурс такий об`єкт виставляється з початковою вартістю, що дорівнює ринкової та в ході їх проведення ціна продажу може збільшитись.
Разом з тим, у справі відсутні докази про те, що на момент укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу № І, 0-1-:0-3, XXXVI загальною площею 53,2 кв.м, в житловому будинку літ. "А-5", розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , були наявні відомості щодо обтяжень зазначених нежитлових приміщень, зареєстрованих відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"; про те, що продавець СТ «Надія-7» не мав права відчужувати майно, матеріали справи не містять. 
Суд за недоведеністю відхилив доводи позову про недобросовісне набуття спірних приміщень відповідачем ОСОБА_1 , внаслідок чого вважав, що до спірних правовідносин має застосовуватися норми Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», що також відображено у постановах Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 686/14711/21, 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21, від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21.

Відповідно суд вважав, що відсутність внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором на депозитний рахунок суду вартості майна, яке витребовується, згідно до положень ч. 5 ст. 390 ЦК України, унеможливлює витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
Судом встановлено, що 21.06.2017 Харківською міською радою на 13 сесії 7 скликання прийнято рішення № 691/17 Про програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 рр. (Рішення розміщено в Єдиному міському реєстрі актів Харківської міської ради, міського голови та виконавчих органів ради за посиланням: https://doc.city.kharkiv.ua/ (надалі- Програма).
Відповідно до пункту 1.1 Програми, вона розроблена відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законів України Про місцеве самоврядування в Україні, Про приватизацію державного майна, Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) та інших законодавчих актів, що регулюють питання власності.
Основними принципами індивідуальної приватизації та відчуження є: досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності; вибір способу приватизації об`єкта; виявлення перешкод в приватизації; індивідуальний підхід при підготовці об`єкта до приватизіції та прийняття рішень про приватизацію; визначення економічної доцільності приватизації об`єкта (пункт 2.2. Програми).
Відповідно до пункту 3.3 Програми, приватизацію об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою.
Згідно з пунктами 3.4 Програми, викуп, як один з видів приватизації, застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом.
Таким чином, порядок та процедура приватизації комунального майна на момент виникення спірних правовідносин стосовно відчуження майна належного територіальній громаді м. Харкова, та зокрема прийняття рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 р. № 757/17 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади" визначалась Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який втратив чинність на підставі пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", що набрав чинності 07.03.2018р., та Програмою приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженою рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 р. №691/17.
20.09.2017 р. Харківською міською радою 7 скликання прийнято рішення № 757/17 Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова, згідно з яким з метою найбільш ефективного використання нежитлового фонду м. Харкова та поповнення бюджету міста Харкова, на підставі Законів України Про приватизацію державного майна, Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва", статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017р. №691/17, керуючись статтею 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, Харківська міська рада вирішила провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу (згідно з додатком).
У пункті 11 додатку 1 до рішення Харківської міської ради за №757/17 від 20.09.2017 визначено, що нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 53,2 кв.м підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу СТ «Надія-7».
Щодо доводів скарги про недобросовісність відповідачки ОСОБА_1 .
У справі відсутні належні до достовірні докази на підтвердження доводів скарги, що ОСОБА_1 є «пов`язаною особою» з іншими фізичними особами що є засновниками СТ «Надія-7», або що у неї був конфлікт інтересів з ними, а тому аргументи скарги щодо недоброчесності відповідача колегія судідв відхиляє. Сам факт знайомства Відповідача з керівником та засновниками СТ «Надія-7» за недоведеності того, що це негативно вплинуло на законність придбання нею спірної нерухомості за договором купівлі-продажу, презумпція правомірності якого не спростована, ст. 204 ЦК України, - не є достатнім для визнання відповідачки недобросовісним набувачем цього майна. У справі відсутні докази того, що ОСОБА_1 була учасником незаконної приватизації спірної нерухомості, або з точки зору незалежного спостерігача їй було про це відомо. Наведені з цього приводу доводи скарги є необґрунтованими належними доказами припущеннями, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може на них ґрунтуватися.
Укладення договору купівлі-продажу № 465 від 01.10.2020 між СТ "Надія-7" та ОСОБА_1 відбулось через тиждень після подання прокурором позову до СТ "Надія-7" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28 грудня 2017 року №5532-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Споживчим товариством "Надія-7", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №4756 (справа № 922/3066/20). На сайті «Судова влада України» відомості про надходження та реєстрацію позову прокурора з`явилися 22.09.2020. В Єдиному державному реєстрі судових рішень 25.09.2020 господарським судом було оприлюднено ухвалу від 23.09.2020 про залишення без розгляду позову прокурора, в якій викладено не лише відомості про відповідачів, включаючи СТ "Надія-7", а й зміст позовних вимог прокурора. Ухвалою господарського суду від 05 жовтня 2020 року після усунення недоліків провадження у справі № 922/3066/20 було відкрито. 
Разом з тим, прокурор не надав відомостей про те, що на день укладення спірного договору його сторони були обізнані про звернення до господарського суду з цим позовом. Прокурор не довів, що СТ «Надія-7» у передбаченому нормами процесуального законодавства порядку отримала копію вищевказаного позову, що відповідачка ОСОБА_1 була учасником справи у справі № 922/3066/20, а тому у неї не виник процесуальний обов`язок слідкувати за його розглядом, зокрема за даними з публічних судових реєстрів. Ніяких забезпечувальних заходів щодо спірного нерухомого майна на укладення спірного договору судом також не вчинялось.
Будь яких інших доказів на підтвердження факту недобросовісної поведінки Відповідачки на момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна позивачем до суду не надано.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2024 по справі №754/446/22, вказав, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (п. 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18; п. 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17).
Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (п. 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).
Таким чином, якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (п. 37), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (п. 6.45), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (п. 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (п. 37, 38); від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (п. 46.1, 46.2); від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (п. 7.15, 7.16); від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (п. 54).
Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на нежитлові приміщення підвалу № І, 0-1-:0-3, XXXVI загальною площею 53,2 кв.м, в житловому будинку літ. "А-5", розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу від 01.10.2020 у продавця СТ «Надія-7», яке на той час було актуальним власником спірних нежитлових приміщень, покладалась на відомості про речові права на нерухоме майно та відсутність обтяжень, що містилися у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та на зміст договору купівлі-продажу у якому міститься ствердження продавця про відсутність спорів відносно майна. Суд зазначає, що очевидних підстав, які б свідчили про сумнівність законності такого права у відповідача не було і бути не могло. Він не міг знати про відсутність у СТ «Надія-7» законних підстав набуття права власності на спірні нежитлові приміщення. Протилежного позивачем не доведено.
На час придбання Відповідачем спірних нежитлових приміщень їх актуальний на той час власник СТ «Надія-7» мало право їх відчужувати, на той день ніяких відкритих судом проваджень не існувало.Ніяких забезпечувальних заходів в інтересах правосуддя, що полягають зокрема в офіційному повідомленні про наявність судового спору щодо нерухомого майна стосовно спірного майна не вчинялося.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що втручання у право на мирне володіння майном захищене нормою міжнародного договору: ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р (далі - ЄКПЛ)).
Так, стаття 1 Першого протоколу до ЄКПЛ містить три окремі правила: 1) втілене в першому реченні першого абзацу правило закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладене у другому реченні того ж абзацу правило охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплене у другому абзаці правило визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, потрібно тлумачити у контексті загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East / West Alliance Limited проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine) від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04).
За усталеною практикою ЄСПЛ, ретроспективне скасування дійсного права власності становить непропорційне позбавлення майна у розумінні цього положення Конвенції (див., зокрема, рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41; від 13 грудня 2007 року у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункти 27-40; від 12 листопада 2013 року «Пирантієне проти Литви» (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42; від 31 травня 2016 року «Вукушіч проти Хорватії», № 69735/11, пункт 50).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Верховний Суд відповідно до практики ЄСПЛ також застосовує вказаний трискладовий тест для з`ясування чи є порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. наприклад постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19).
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. 
«Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Важливим у застосуванні третього елементу даного трискладового тексту при оцінці пропорційності втручання у контексті обставин цієї справи, з огляду на доводи скарги про законність втручання та суспільну необхідність для повернення спірної нерухомості до комунальної власності, - є встановлена судом добросовісна поведінка власника та дотримання державною критеріїв належного врядування, які передбачають обов`язок держави оперативно, у найкоротші строки, відновлювати законний порядок. При зважуванні інтересів сторін у світлі обставин цієї справи має важливе значення для дотримання принципу правової визначеності у цивільних відносинах, які були санкціоновані і легітимізовані державою, та тривалий час, більше двадцяти років, існували у суспільстві.
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
У постанові від 31.01.2025 у справі №638/8634/23 Верховний Суд (п.п.55-57) вказав: принцип «пропорційності» пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
За таких обставин, зважаючи на те що спірні нежитлові приміщення вибули з власності територіальної громади м. Харкова не з волі власника, в порушення законодавчо визначеного порядку, майно підлягає витребуванню у набувача, в той же час ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірних нежитлових приміщень, та відповідно не може за відсутності будь-якої своєї вини зазнавати негативних наслідків, у тому числі, нести майнову відповідальність у вигляді позбавлення права власності на нежитлові приміщення без компенсації її збитків через помилки органу місцевого самоврядування, що відповідає наведеній вище практиці ЄСПЛ та положенням Конвенції.
Положеннями частин третьої, четвертої статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-IX від 12 березня 2025 року, згідно з яким статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою наступного змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Тлумачення вказаної статті свідчить про імперативність її норм та зокрема встановлення передумови для ухвалення судового рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, а саме попереднє внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 4292-ІХ, зокрема визначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
Задля забезпечення реалізації положень ч. 5 ст. 390 ЦК України, частину четверту статті 177 ЦПК України також доповнено абзацом 2 такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Нова редакція частини 4 статті 177 ЦПК України набула чинності 09 квітня 2025 року, тобто вже після подачі позовної заяви та після відкриття провадження у цій справі, можливість зворотньої дії ч.4 ст.177 ЦПК України Законом № 4292-ІХ не передбачено, саме тому 17.06.2025 судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху, з підстав не внесення на депозитний рахунок грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.
У статті 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Своє розуміння зворотної дії закону в часі Конституційний Суд України виклав у Рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99, зазначивши, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (рішення КСУ від 12.07.2019 року № 5-р(I)/2019).
Правовідносини що є предметом судового розгляду виникли до набрання чинності Закону № 4292-ІХ від 12.03.2025, однак вони продовжують існувати і після його ухвалення, тому повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
При цьому вимога про необхідність додавання до позову документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, не є встановленням нового обов`язку для учасника судового процесу, а є однією з процесуальних вимог до позовної заяви органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову, та від виконання якої залежить можливість задоволення вимог щодо витребування майна саме у добросовісного набувача
Обов`язковість врахування положень Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» також відображено у постановах Верховного Суду, зокрема у постановах від 30 квітня 2025 року у справі № 686/14711/21, 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21, від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21.
Як вбачається із змісту позовних вимог, прокурор в своїй позовній заяві посилався на те, що відповідач є недобросовісним набувачем, оскільки не міг не знати про сумнівний характер вчиненого правочину, а також й те, що придбане ним майно в особи, яка не має права його відчужувати.
Добросовісність чи недобросовісність особи це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/20528/21.
Таким чином процесуальний обов`язок прокурора після набуття чинності Закону № 4292-ІХ, є внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, на випадок визнання відповідача добросовісним. Внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, відповідає вимогам чинного законодавства, забезпечує правову визначеність та завдання цивільного судочинства, оскільки ч.14 ст.265 ЦПК України передбачено, шо у разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача".
На підставі матеріалів справи суд дійшов обґрунтованого висновку про доброчесність набувача спірного майна та застосування положень статті 388 ЦК України, зокрема, витребування нежитлових приміщень у добросовісного набувача.
На цей час положеннями Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» урегульовано порядок компенсації добросовісному набувачеві, з метою посилення захисту прав добросовісного набувача, відповідно відсутність внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором на депозитний рахунок суду вартості майна, яке витребовується, згідно до положень ч. 5 ст. 390 ЦК України, унеможливлює ухвалення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, оскільки вилучення державою майна без попередньої компенсації його вартості добросовісному приватному власнику становить непропорційне втручання у захищене міжнародним договором право на мирне володіння майном (див. рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45; від 09 грудня 1994 року у справі «Святі монастирі проти Греції» (The Holy Monasteries v. Greece), пункт 71, серія А № 301-А, від 10 червня 2021 року «Колишній король Греції та інші проти Греції» [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).
Доводи скарги щодо додаткового рішення суду також не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, та не спростували висновків суду про доведеність заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, які ґрунтуються на матеріалах справи та нормах цивільного процесуального права. 
Так, згідно з додатковою угодою № 1 від 02.04.2025 року до Договору №6/2020 сторони дійшли згоди про встановлення фіксованого розміру гонорару з виконання Адвокатом завдання № 3, який складає 14 000,00 гр. та не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт за Завданням № 3.
На виконання вимог частин 3-6 ст. 178 та ч. 3 ст. 181 ЦПК України в поясненнях щодо позову від 11.05.2025 року зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які СТ «Надія-7» очікує понести на професійну правничу допомогу в зв`язку із розглядом справи №953/2729/25 дорівнює 14 000,00 гр., що повністю відповідає змісту додаткової угоди № 1 від 02.04.2025 року до Договору №6/2020.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За правилами встановленими ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За правилами оцінки доказів, встановлених ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19, від 12 травня 2021 року у справі №873/79/20).
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі №755/9215/15-ц).
Суд, з урахуванням вказаних правових висновків вважає, що за своєю правовою природою договір про надання правових послуг укладається лише в інтересах сторін цього договору, а тому в частині розміру понесених стороною витрат він не є обов`язковим для третіх осіб у разі, якщо він виходить поза межі вимог співмірності, які визначені у нормі ч. 4 ст. 137 ЦПК України, яка передбачає, що: розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Частиною 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. З аналізу даної правової норми можна прийти до висновку, що гонорар адвоката може визначатися або у фіксованому розмірі або ж у вигляді погодинної оплати.
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю природою відноситься до комплексних договорів, які містять умови договорів про надання послуг та про правове представництво.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Стосовно доказів на обґрунтування заяви представника відповідача – ОСОБА_1 адвоката Субочева С.Ю., суд зазначає наступне.
Відповідно до договору про надання правової (правничої) допомоги від 30.09.2024 укладеного між адвокатом Субочевим С.Ю. та клієнтом ОСОБА_1 вбачається, що за послуги, надані Виконавцем, Замовник здійснює оплату протягом 15 календарних днів з моменту підписання Сторонами акту наданих послуг. За фактом надання послуг сторони підписують акт наданих послуг, який складається Виконавцем та у якому зазначаються всі надані за цей період послуги та їх вартість. Замовник зобов`язаний підписати такий акт протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту його отримання. (п.п. 2.1., 2.3. договору).
Як вбачається з завдання №2 до Договору про надання правової (правничої) допомоги №б/н від 30.09.2024, на виконання п. 1.2., 1.4. Договору №б/н від 30.09.2024 Змовник доручає, а Виконавець приймає до виконання наступне завдання:
-Вжити процесуальних заходів щодо представлення інтересів замовника від час розгляду справи №953/2729/25 у Київському районному суді м. Харкова за позовом керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача СТ «Надія-7» про витребування приміщень, із наданням Виконавцю усіх прав, наданих відповідачу згідно чинного законодавства. За узгодженням сторін фіксований розмір гонорару адвоката за надання послуг із виконання цього завдання складає – 20 000 гривень.
Згідно акта приймання-передачі наданих послуг від 24.11.2025 за договором про надання правової (правничої) допомоги №б/н від 30.09.2024, Виконавець – адвокат Субочев С.Ю. надав, а Замовник – Румянцева Т.Д. прийняв юридичні послуги з представництва інтересів та захисту прав Замовника по справі №953/2729/25 у Київському районному суді м. Харкова, на загальну вартість наданих послуг у розмірі 15 000 гривень, а саме:
-Складання та подання заяви по суті – відзиву на позовну заяву – 5000 гр.;
-Складання та подання заяви по суті – заперечень на відповідь на відзив – 4000 гр.;
-Представництво інтересів Замовника у суді під час розгляду справи №953/2729/25 – засідання 17.06.2025, 17.11.2025 – 6000 гр.
Відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №26. Дата здійснення платіжної операції 25.11.2025 р. ОСОБА_1 сплатила на рахунок Субочева С.Ю. 15000 гривень (призначення платежу: сплата за юридичні послуги зг. Рах/факт №1 від 25.11.2025 р.: договір №б/н про надання юридичних послуг та правничої (правової) допомоги від 30.09.2024; завдання №2 від 28.04.2025, Акт від 24.11.2025).
Стосовно доказів на обґрунтування заяви представника третьої особи СТ «Надія-7» адвоката Рижкова І.П., суд зазначає наступне.
З детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Рижковим І.П. за завданням №3 від 02.04.2025 до Договору №6/2020 про надання правничої (правової) допомоги від 21.02.2020 року в Київському районному суді м. Харкова по справі №953/2729/25 вбачається наступне:
- підготовка пояснень щодо позову від 11.05.2025 в порядку ст. 181 ЦПК України у справі від 01.09.2024 року, включаючи: правовий аналіз позовної заяви керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова та долучених до неї доказів; формування правової позиції з урахуванням висновків судових рішень у справі №922/3066/20, які набрали законної сили, а також висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладених в інших постановах, які стосуються добросовісного набувача в подібних справах; складання тексту пояснень;
- виїзд 15.05.2025, 07.07.2025, 24.07.2025 до Київського районного суду м. Харкова для участі в підготовчому засіданні у справі;
- участь 17.06.2025 в підготовчому судовому засіданні у справі, включаючи виїзд до будівлі суду та очікування початку підготовчого засідання;
- участь 17.11.2025 в судовому засіданні у справі в режимі відеоконференції.
Загальна вартість послуг складає 14 000 гривень.
Як вбачається з акта №5 приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 25.11.2025 до Договору №6/2020 про надання правничої (правової) допомоги від 21.02.2020 року адвокат Рижков І.П. та СТ «Надія-7» склали акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) до Договору №6/2020 про надання правової (правничої) допомоги від 21.02.2020 року про наступне:
1. Виконавець надав, а клієнт прийняв правничу допомогу на виконання завдання №3 від 02.04.2025 з представництва інтересів клієнта в Київському районному суді м. Харкова у справі №953/2729/25, як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, у сумі 14 000 гривень.
Згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №1.425919453.1 від 30.11.2025 ОСОБА_2 сплатив на користь Рижкова І.П. 14 000 гр. (призначення платежу: сплата за правничу допомогу на виконання завдання 33 від 01.09.2024 року).
Критерії співмірності витрат на професійну правничу допомогу визначені частиною 4 статті 137 ЦПК України та загальною нормою ст. 11 ЦПК України.
Таким чином, зважаючи на вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатами роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням ст. 141 ЦПК України, з урахуванням заперечень прокурора стосовно розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяв про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 гр. та на користь СТ «Надія-7» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гр., шляхом відшкодування за рахунок Харківської обласної прокуратури.
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2025 року та на додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 22 червня 2026 року.
Головуючий    В.Б. Яцина.

Судді - Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.