ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/11017/25 Суддя (судді) першої інстанції: Марія ДУБІНА
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ганечко О.М.,
суддів Кузьменка В.В.,
Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив суд:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 по 24.09.2025;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 125243,28 грн;
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 07.05.2023 по день фактичної виплати додаткової винагороди у повному обсязі 24.09.2025, відповідно до постанови № 168 включно за весь час затримки виплати;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови № 168 за період з 07.05.2023 по день фактичної виплати додаткової винагороди у повному обсязі 24.09.2025, відповідно до постанови № 168 включно за весь час затримки виплати. 
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що при виключенні зі списків особового складу відповідача, останнім йому було виплачено грошове забезпечення не в повному обсязі, а саме, йому не було вплачено суму додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови № 168, у зв`язку із чим, він 14.08.2025 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом, однією з позовних вимог було якого він просив зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату йому додаткової винагороди, відповідно до постанови № 168 у розмірі до 100000,00 грн щомісячно за періоди з 07.04.2023 по 07.05.2023, з 11.05.2023 по 16.05.2023, з 22.05.2023 по 26.05.2023, з 27.05.2023 по 24.06.2023, з 05.07.2023 по 26.07.2023 пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини. У свою чергу, Військова частина НОМЕР_1 отримавши та опрацювавши разом з позовною заявою медичну документацію за вищевказаний спірний період, було прийнято рішення про включення в вересні 2025 року ОСОБА_1 до проекту наказу про виплату такої додаткової винагороди, нарахувала та виплатила 24.09.2025 грошові кошти у сумі 297406,45 гривень, тому у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні, він набув право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови № 168.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 по 24.09.2025.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14870, 32 грн.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 07.05.2023 по день фактичної виплати додаткової винагороди у повному обсязі 24.09.2025, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» включно за весь час затримки виплати.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 07.05.2023 по день фактичної виплати додаткової винагороди у повному обсязі 24.09.2025, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» включно за весь час затримки виплати. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 гривень.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року змінити у частині суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 по 24.09.2025. Стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн з урахуванням розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Також, апеляційну скаргу подано і відповідачем, який просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2025 та від 26.12.2025 відкрито апеляційне провадження, призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційних скарг, згідно норм ст. 309 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 25.02.2022 по 04.08.2023; наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 04.08.2023 (по стройовій частині) № 223, ОСОБА_1 звільнено з військової служби, на підставі підпункту «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 (за станом здоров`я) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
14.08.2025 позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 . 
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.08.2025 у справі № 620/9285/25 провадження у справі було відкрито.
Військова частина НОМЕР_1 , отримавши та опрацювавши разом з позовною заявою у справі № 620/9285/25 медичну документацію за вищевказаний спірний період, прийняла рішення про включення в вересні 2025 року ОСОБА_1 до проекту наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень за наступні періоди перебування на лікуванні за період з 07.04.2023 по 06.05.2023; з 11.05.2023 по 16.05.2023; з 22.05.2023 по 26.05.2023; з 27.05.2023 по 25.06.2023; з 05.07.2023 по 26.07.2023, Військовою частиною НОМЕР_1 було видано наказ від 11.09.2025 №2132 про виплату додаткової винагороди ОСОБА_1 
24.09.2025 грошові кошти у сумі 297406,45 грн надійшли на картковий рахунок позивача.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ним своєчасного повного розрахунку при звільненні за період з 05.08.2023 по 24.09.2025, звернувся до суду з цим позовом, оскільки набув право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до статей 116 та 117 КЗпП України та на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови № 168.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що:
- судом встановлено, що з позивачем не було проведено повного розрахунку при звільненні, а остаточну виплату позивачу грошового забезпечення відповідачем було проведено 24.09.2025, що є підставою для відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця;
- відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за період затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 125 243,28 грн (680,67 грн х 184 календарних днів);
- зважаючи на звернення до суду після звільнення понад 2 роки та на розмір добровільно виплаченої позивачу додаткової винагороди відповідно до постанови № 168, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми 14870,32 грн (5% від простроченої заборгованості роботодавця в розмірі 297406, 45 грн);
- зважаючи на принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що з 24.02.2022 країна перебуває в воєнному стані та захист державного суверенітету й територіальної цілісності держави є пріоритетом, а ресурси відповідача задіяні в обороні від військової агресії російської федерації, стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення у розмірі 14870,32 грн буде співмірною компенсацію майнових втрат, які позивач поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача;
- приймаючи до уваги, що сума додаткової винагороди виплачена позивачу 24.09.2025 без компенсації втрати частини доходів та враховуючи, вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги позивача:
- суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, з урахуванням критеріїв. Стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення у розмірі 14870,32 грн буде співмірною компенсацію майнових втрат, які позивач поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача;
- проте, сума виплати на 137,46% більша за середній заробіток, що позивач просить стягнути з відповідача; позивач є особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, учасник бойових дій, непридатний до військової служби з виключенням з обліку; позивач брав участь у бойових діях, отримав поранення (травми), що призвела до інвалідності під час проходження служби у відповідача; тривалий час перебував на лікуванні;
- щодо співмірності гонорару, він знаходиться в розумних межах мінімальних ставок адвокатського гонорару, визначеного Рекомендаціями щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затвердженими рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 16.05.2025 № 142. Зокрема, враховані наступні тарифи: 1) Складення позовної заяви - від 12000 грн.; 2) Участь у суді першої інстанції - від 20000 грн. + 5000 грн. судодень; 3) Складання апеляційної скарги - від 20000 грн. Станом на момент подання позовної заяви позивачем правова допомога оплачена.
Відповідач вважає висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог помилковими та необґрунтованими, оскільки:
- в питанні виплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000 грн за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з отриманим пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) за спірні періоди, з боку Військової частини НОМЕР_1 відсутні протиправні дії (бездіяльність), так як за відсутності виписок з медичних карт стаціонарного хворого про перебування на стаціонарному лікуванні, як того вимагають пункти 11-13 розділу XXXIV Порядку від 07.06.2018 № 260, до серпня 2025 року відповідач був позбавлений можливості нарахувати та виплатити дані кошти;
- суд першої інстанції не звернув увагу, що копія договору про надання правової допомоги та копія банківської квитанції про перерахування коштів, як оплату вже надавалася представником позивача адвокатом Слєпченко С.А. в іншій адміністративній справі № 620/9285/25 (головуючий суддя Скалозуб Ю.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , поданого до Чернігівського окружного адміністративного суду 14.08.2025, також на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн. Таким чином, позивач в даній адміністративній справі, не підтвердив розмір понесених ним витрат, так як дана копія квитанції АТ КБ «Приватбанк» № 2.258540694.1 від 12.08.2025 про перерахування на Адвокатське бюро Сергія Слєпченко 12000,00 грн, як оплата за послуги по договору про надання правової допомоги № 01/02/07/2025 від 02.07.2025 вже використовувалось представником позивача, як витрати на професійну правничу допомогу в адміністративній справі № 620/9285/25.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Слід наголосити на тому, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Разом з тим, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Так, статтею 117 Кодексу законів про працю України, передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У той же час, згідно статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), який набрав чинності 19.07.2022 передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України, встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Варто врахувати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що з позивачем не було проведено повного розрахунку при звільненні, а остаточну виплату позивачу грошового забезпечення відповідачем було проведено 24.09.2025, що, дійсно, є підставою для відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність вини щодо несвоєчасного розрахунку з позивачем через відсутність медичних документів, що є підсатвою для виплати додаткової винагороди за постановою № 168, не є підставою для незастосування приписів ст. 117 КЗпП, адже вказана додаткова грошова винагорода мала бути виплачена позивачу у встановлені законодавством строки. Позивача виключено зі списків особового складу військової частини, усіх видів забезпечення з 04.08.2025, тому відлік строку затримки щодо виплати позивачу заробітної плати розпочинається з 05.08.2023, з дня, наступного за днем, у якому позивачу не виплачене в повному обсязі грошове забезпечення.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Отже, як правильно виснував суд першої інстанції, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за період затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби з 05.08.2023 по дату остаточного розрахунку.
Відповідно до довідки про середній розмір грошового забезпечення за останні два місяці до звільнення від 15.07.2025 № 1188 виданої військовою частиною НОМЕР_1 грошове забезпечення за два останні місяці, які передують місяцю звільнення у т.ч. червень 2023 р. склало 20760,50 грн (20 760, 50 грошової допомоги на оздоровлення не враховується, оскільки є одноразовою виплатою) та липень 2023 року 20 760,50 грн, середньоденне грошове забезпечення становить 41 521 *2/61 = 680,67 грн.
Кількість календарних днів за період з 05.08.2023 по 05.02.2024 складає 184 дні.
Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 125243,28 грн (680,67 грн х 184 календарних днів).
З огляду на обставини даної справи, та наведені вище висновки, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про необхідність зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, з урахуванням критеріїв розумності та співмірності, з урахуванням звернення до суду після звільнення понад 2 роки та на розмір добровільно виплаченої позивачу додаткової винагороди відповідно до постанови № 168.
Однак, колегія суддів вважає непропорціний зменшення судом першої інсатнції середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми 14870, 32 грн, що є 5% від простроченої заборгованості роботодавця в розмірі 297406,45 грн.
Дійсно, варто врахувати, що ресурси відповідача задіяні в обороні від військової агресії російської федерації, однак, стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення у розмірі 14870,32 грн не є співмірним з майновими втратами, які позивач поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені.
До цього, слід врахувати, що позивач є особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, учасник бойових дій, непридатний до військової служби з виключенням з обліку; позивач брав участь у бойових діях, отримав поранення (травми), що призвела до інвалідності під час проходження служби у відповідача; тривалий час перебував на лікуванні.
Установлене законом обмеження періоду нарахування шістьма місяцями не є абсолютним. Навіть у межах цього строку суд може зменшити розмір компенсації, якщо вона є неспівмірною, з урахуванням принципів розумності та пропорційності.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інсатнції щодо наявності підстав для стягнення компенсації та необхідність її зменшення правильними, однак, суд застосував зменшення, яке не відповідає наведеним вище принципам та критеріям, що призвело до дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив відповідач, і сумою до стягнення, як компенсації, що склало лише 5%.
З урахуванням доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає її частково обґрунтованою, зокрема, у частині суми стягнення за ст. 117 КЗпП, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44611 грн, що складає 15% від суми прострочення та є співмірним та пропорційним. Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, а відповідача - не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Також, колегія суддів вважає правильним та цілком обґрунтвоаним висновок суду першої інстанції про те, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі №2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Тож, оскільки сума додаткової винагороди була виплачена позивачу 24.09.2025 без компенсації втрати частини доходів та враховуючи, такі вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що копія договору про надання правової допомоги та копія банківської квитанції про перерахування коштів, як оплату, вже надавалася представником позивача адвокатом Слєпченко С.А. в іншій адміністративній справі № 620/9285/25 (головуючий суддя Скалозуб Ю.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , поданого до Чернігівського окружного адміністративного суду 14.08.2025, також на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн. Таким чином, позивач в даній адміністративній справі, не підтвердив розмір понесених ним витрат, так як дана копія квитанції АТ КБ «Приватбанк» № 2.258540694.1 від 12.08.2025 про перерахування на Адвокатське бюро Сергія Слєпченко 12000,00 грн, як оплата за послуги по договору про надання правової допомоги № 01/02/07/2025 від 02.07.2025 вже використовувалось представником позивача, як витрати на професійну правничу допомогу в адміністративній справі № 620/9285/25. 
Колегія суддів враховує, що в даній справі на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надані суду: договір про надання правничої допомоги від 02.07.2025 № 01/02/07/2025; ордер на надання правової допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцію про оплату послуг за договором про надання правничої допомоги від 02.07.2025 № 01/02/07/2025 на суму 12000,00 грн. Натомість, як вбачається з рішення суду в справі № 620/9285/25, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надані суду: договір про надання правової допомоги від 02.07.2025; детальний опис наданих послуг правничої допомоги від 08.09.2025; квитанцію від 12.08.2025; ордер.
Водночас, перевіряючи доводи відповідача в цій частині, згідно даних з програми «Діловодство спеціалізованого суду», вбачається, в справах № 620/9285/25 (позов подано 14.08.2025) та даній справі № 620/11017/25 (позов подано 02.10.2025) на підтвердження витрат на правничу допомомогу адвоката було надано однакові банківські квитанції про перерахування коштів, які вже надавалися представником позивача адвокатом Слєпченко С.А. в іншій адміністративній справі № 620/9285/25 (головуючий суддя Скалозуб Ю.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , поданого до Чернігівського окружного адміністративного суду 14.08.2025, також на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 гривень. 
Таким чином, позивач в даній справі, не підтвердив розмір понесених ним витрат, так як дана копія квитанції АТ КБ «Приватбанк» № 2.258540699.1 від 12.08.2025 про перерахування на Адвокатське бюро Сергія Слєпченко 12000,00 грн, як оплата за послуги по договору про надання правової допомоги №01/02/07/2025 від 02.07.2025 вже використовувалось представником позивача, як витрати на професійну правничу допомогу в адміністративній справі № 620/9285/25. З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу не є підтвердженими, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в стягненні за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, через неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для розгляду заяви та вирішення вимог в цій частині. 
З урахуванням наведеного, доводи апеляційних скарг позивача та відповідача знайшли часткове підтвердження під час апеляційного перегляду та є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині, з урахуванням наведених судом апеляційної інстанції мотивів.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення.
У відповідності до ст. 317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю та ухвалює нове судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з недодержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 311, 317, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково. 

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14870, 32 грн та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 гривень.

Прийняти нову постанову в цій частині, якою:

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44611 грн (сорок чотири тисячі шістсот одинадцять гривень).

У задоволенні клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

У іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко 

Судді В.В. Кузьменко 

Я.М. Василенко