ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року
м. Київ
справа № 725/6080/25
провадження № 61-4800св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Черняк Ю. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Чернівецької міської ради, виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування, 
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 березня 2026 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Перепелюк І. Б., і виходив з такого.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про розірвання шлюбу та встановлення факту утримання дитини.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що з 13 травня 2017 року перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.
3.  ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 .
4. Посилався на те, що подружнє життя у них не склалося. Сім`я розпалася через втрату взаєморозуміння та неможливість дійти згоди у побутових питаннях. Шлюб існує формально, сімейне життя фактично припинено.
5. Спору стосовно місця проживання дитини у них немає. Зазначав, що вони дійшли згоди, що син залишається проживати разом із батьком та перебуватиме на його самостійному утриманні та вихованні, що підтверджується укладеним між ними договором від 30 червня 2025 року.
6. Зауважував, що він самостійно виховує сина та забезпечує всі його потреби, відповідачка проживає окремо.
7. Встановлення факту самостійного виховання та утримання сина йому необхідно для можливості пересування з дитиною без документальної згоди матері, зняття сина з реєстрації місця проживання та реєстрації за новим місцем проживання, можливості забезпечити дитину відпочинком та оздоровленням, оформлення та отримання належних соціальних виплат.
8. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про що зроблено актовий запис № 673; встановити факт, що він самостійно виховує та утримує ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його проживання.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
9. Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівці від 15 вересня 
2025 року у складі судді Войтуна О. Б. позов задоволено. 
10. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 
13 травня 2017 року Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис №673.
11. Неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розірвання шлюбу залишено проживати разом з батьком - ОСОБА_1 .
12. Встановлено факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
13. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства між сторонами припинено, збереження їх сім`ї є неможливим, наявні підстави для розірвання шлюбу між ними.
14. У частині вирішення інших позовних вимог, суд першої інстанції зазначав, що оскільки між сторонами відсутній спір щодо того з ким з батьків буде проживати дитина, а у позивача є необхідність у встановленні факту самостійного виховання та утримання дитини, наявні підстави для задоволення позову у повному обсязі.
Основний зміст та мотиви судового рішення апеляційного суду
15. Не погоджуючись з рішенням суду, ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особою, яка не була залучена до участі у справі, подано апеляційну скаргу.
16. Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 02 лютого 2026 року залучено до участі у справі № 725/6080/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування.
17. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 березня 2026 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено.
18. Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 15 вересня 2025 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_6 , малолітньої дитини ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.
19. Вирішено питання щодо судових витрат.
20. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішення приватноправового спору між позивачем та відповідачкою у зв`язку з пред`явленням вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, що є підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, перебуває у сфері виконання публічного обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України, тобто стосуються інтересів саме держави. ІНФОРМАЦІЯ_1 , як орган військового управління, покликаний захищати інтереси держави у спірних правовідносинах.
21. Зауважено, що суд першої інстанції у порушення частини четвертої статті 274 Цивільного процесуального кодексу України розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження.
22. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що домовленість про покладення обов`язку щодо виховання та утримання дитини лише на одного із батьків, як і визнання відповідачкою позову у частині самостійного виховання та утримання батьком дитини, за відсутності для цього об`єктивних підстав, суперечить закону та моральним засадам суспільства, а також порушує права та інтереси дитини, а тому не може бути прийнята судом за будь-яких обставин.
23. Апеляційний суд вважав, що позов в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком фактично пред`явлений з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою ухилення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
24. Укладений між сторонами договір не свідчить про те, що відповідачка відмовляється від утримання та виховання своєї дитини, а надані позивачем докази підтверджують лише обставини проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Крім того, позивачем не надано доказів відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, відмови матері у наданні згоди на виїзд дитини з батьком за кордон України, що, в свою чергу, порушувало б права батька та свідчило про доцільність встановлення факту, про який просить позивач.
Узагальнені доводи касаційної скарги
25. 07 квітня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Кравець Р. Ю., засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 березня 2026 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Також просить вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
26. Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме частини першої статті 352 Цивільного процесуального кодексу України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Також посилається на неправильне застосування апеляційним судом висновків Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) та зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, а також встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
27. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що рішення суду першої інстанції вливає на права, інтереси та обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він не перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній не є суб`єктом виконання такого рішення.
28. Заявник акцентує увагу на тому, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що він є військовозобов`язаним. На момент подання позову та розгляду справи в суді першої інстанції він мав оформлену відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі пункту 14 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». З листопада 2025 року у нього була наявна відстрочка на підставі пункту 10 частини першої статті 23 зазначеного Закону. З урахуванням наведеного вважає висновки апеляційного суду про можливу штучність позову необґрунтованими.
29. Застосовані судом апеляційної інстанції висновки Верховного Суду вважає нерелевантними спірним правовідносинам.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
30. Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 725/6080/25, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції. 
31. 22 квітня 2026 року матеріали справи № 725/6080/25 надійшли до Верховного Суду.
32. Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та пояснень
33. 03 травня 2026 року ІНФОРМАЦІЯ_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
34. Відзив обґрунтований посиланням на те, що апеляційний суд правильно застосував практику Верховного Суду щодо прямого впливу рішення суду у справах про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком/матір`ю неповнолітньої дитини (дітей) на права та обов`язки держави, яка виступає у цих правовідносинах через державні органи влади (військові частини, ІНФОРМАЦІЯ_1).
35. Акцентує увагу на тому, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
36. Зауважує, що слідчими Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтями 114-1, 332, 3761, 409 Кримінального кодексу України. В ході досудового розслідування встановлено наявність значної кількості судових рішень, які приймались Чернівецьким районним судом м. Чернівців про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини (дітей), які використовувались для створення штучних умов для отримання військовозобов`язаними громадянами права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Разом з тим, Верховний Суд неодноразово зазначав, що військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів, нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку держави-агресора.
37. 08 травня 2026 року до Верховного Суду надійшла відповідь сторони позивача на відзив на касаційну скаргу. Позивач зазначає, що відсутність доказів звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 свідчить про те, що цей орган не має процесуальних підстав для оскарження рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 15 вересня 2025 року. Додатково акцентує увагу на понесенні витрат на професійну правничу допомогу, які повинні бути покладені на сторону, яка фактично виступала опонентом при розгляді скарги.
38. 18 травня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення служби у справах дітей Чернівецької міської ради. Заступник начальника служби - начальник відділу соціального та правового захисту дітей служби у справах дітей Чернівецької міської ради Венгринюк Д. І., яка уповноважена діяти та здійснювати самопредставництво від імені виконавчого комітету Чернівецької міської ради, як органу опіки та піклування, зазначила про здійснення виїзду 14 та 15 травня 2026 року за адресою місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Повідомила, що обстежити їх житлово-побутові умови проживання не вдалося у зв`язку із відсутністю сторін вдома. Матір ОСОБА_1 відмовилась допустити працівників служби у справах дітей Чернівецької міської ради до обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Водночас, зауважено, що укладений між батьками договір про утримання та визначення місця проживання дитини виключає твердження про самостійне виховання батьком дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків відносно дитини.
39. 20 травня 2026 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кравець Р. Ю. Він зазначає про формальний підхід та не повне донесення службою у справах дітей Чернівецької міської ради інформації щодо самостійного виховання та утримання ним дитини. Акцентує увагу на відсутності попередження про проведення обстеження житлово-побутових умов його дитини, а також неурахування пояснень матері дитини щодо її необізнаності про місцезнаходження дитини та того, що вона не бере участь у вихованні сина.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
40. З 19 травня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
41.  ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 .
42. 30 червня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір між батьками про утримання та визначення місця проживання дитини з батьком.
43. На виконання вимог ухвали Чернівецького апеляційного суду від 02 лютого 2026 року виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування, у поданій через підсистему «Електронний суд» заяві від 13 березня 2026 року повідомив про недоцільність надання висновку про розв`язання спору між сторонами, оскільки між сторонами спір відсутній, що зокрема підтверджується наявним у матеріалах справи договором між батьками.
Позиція Верховного Суду
44. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
45. Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
46. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
47. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
48. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
49. Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
50. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
51. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
52. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Щодо права ІНФОРМАЦІЯ_1 на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини
53. Загальний підхід щодо права на апеляційне оскарження особою, яка не брала участі у справі, врегульований частиною першою статті 17, частиною першою статті 352 ЦПК, відповідно до яких право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції гарантовано особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
54. Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
55. Верховний Суд уже зауважував, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи (постанова Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08).
56. У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
57. Під час вирішення питання чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку з прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 621/626/18).
58. За змістом статті 352 ЦПК України право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особи, яка не брала участі у справі, ґрунтується не на гіпотетичній зацікавленості, а на правовій зацікавленості, яка обумовлюється змістом норм матеріального права (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22).
59. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
60.  ІНФОРМАЦІЯ_1 не є учасником сімейних відносин. Водночас територіальні центри комплектування та соціальної підтримки забезпечують виконання військового обов`язку громадянами України (частина сьома статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
61. Встановивши, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини пред`явлений військовозобов`язаним у період дії воєнного стану та загальної мобілізації, а тому може призвести до виникнення або підтвердження підстав для надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (що входить до компетенції ІНФОРМАЦІЯ_1) та/або звільнення з військової служби, що перебуває у сфері виконання конституційного обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України, тобто стосується інтересів держави, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , як орган військового управління, що забезпечує виконання військового обов`язку, мобілізаційної підготовки та мобілізації, є особою, яка має право апеляційного оскарження такого судового рішення.
62. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду щодо права військової частини на оскарження судового рішення, яким встановлено факт самостійного виховання та утримання дитини військовослужбовцем, викладеними у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23, від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23, від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25, від 24 грудня 2025 року у справі № 725/2192/25.
63. Більш того, у постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 Верховний Суд акцентував увагу на тому, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави (зокрема, військової частини).
64. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 зазначено, що позов про визначення місця проживання малолітньої дитини пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». А у постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23 наголошено, що позов військовослужбовця про визначення місця проживання дитини, поданий з метою штучного створення підстав для звільнення з військової служби під час особливого періоду, є зловживанням правом та використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню. Судові рішення повинні відповідати принципам справедливості та не можуть використовуватися для уникнення виконання встановлених законом обов`язків.
65. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій (частина друга статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України»).
66. Згідно з пунктами 1, 3, 7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
67. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки як структурні підрозділи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.
68. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.
69. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя. 
70. З урахуванням зазначеної вище структури Збройних Сил України та перебування ОСОБА_1 на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що останній зазначив у касаційній скарзі, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що у спірних правовідносинах саме ІНФОРМАЦІЯ_1 наділений повноваженнями із забезпечення виконання позивачем військового обов`язку. Доцільно підкреслити, що рішення суду першої інстанції оскаржувалося ІНФОРМАЦІЯ_1 лише у частині встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини його батьком, який є військовозобов`язаним, що надає йому право на звільнення з військової служби (стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
71. Посилання заявника на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що він є військовозобов`язаним є безпідставними, суперечать наведеним ним доводам щодо його перебування на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також наданим ним відомостям військово-облікового документу, де у графі «категорія обліку» зазначено - військовозобов`язаний.
Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини
72. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
73. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
74. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
75. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
76. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
77. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
78. Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
79. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
80. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
81. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
82. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
83. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
84. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
85. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
86. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
87. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
88. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
89. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
90. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
91. Відповідно до статей 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
92. Верховний Суд уже зауважував, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (постанови Верховного Суду від 28 грудня 
2020 року у справі № 482/2163/17, від 15 вересня 2021 року у справі 
№ 487/3126/17, від 07 лютого 2024 року у справі № 569/18407/22, від 11 грудня 2024 року у справі № 569/2642/23).
93. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
94. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
95. Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
96. Звертаючись до суду з позовними вимогами про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 посилався на те, що за взаємною згодою батьків вихованням та утриманням дитини займається він. До позову надано нотаріально посвідчений договір між батьками про утримання та визначення місця проживання дитини від 30 червня 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
97. Суд першої інстанції, задовольняючи зазначені позовні вимоги, взяв до уваги заяву відповідачки про визнання позову, а також укладений між батьками договір про утримання та визначення місця проживання дитини, зазначивши про відсутність між сторонами спору щодо визначення місця проживання та утримання дитини.
98. Разом з тим суд першої інстанції при розгляді справи не надав оцінки участі батьків у вихованні та утриманні дитини, спроможності/неспроможності кожного з батьків піклуватися про дитину особисто, не встановив рівень емоційних стосунків між дитиною і кожним з батьків, не з`ясував бажання дитини, місце її проживання тощо. 
99. Орган опіки та піклування (виконавчий комітет Чернівецької міської ради) у розгляді справи у суді першої інстанції участі не приймав, висновок щодо сімейної ситуації суду не надав (частини четверта-п`ята статті 19 СК України). Більш того, в суді апеляційної інстанції повідомив про недоцільність надання висновку про розв`язання спору між сторонами, оскільки спір відсутній, що зокрема підтверджується наявним в матеріалах справи договором між батьками про утримання та визначення місця проживання дитини від 30 червня 2025 року.
100. Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до пункту 2.1 договору між батьками про утримання та визначення місця проживання дитини від 30 червня 2025 року, мати має право за попереднім погодженням з батьком і враховуючи бажання сина та з урахуванням його стану здоров`я зустрічатися на території України і за її межами та без перешкод спілкуватися з дитиною.
101. У пункті 3.2 договору передбачені обов`язки матері щодо піклування про дитину та спрямовувати виховання дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
102. Пункт 3.3 договору містить спільні зобов`язання батьків щодо виконання взятих на себе зобов`язань.
103. Разом з тим, службою у справах дітей Чернівецької міської ради встановлено, що 15 травня 2026 року мати перебувала з дитиною та відмовилася допустити працівників служби до квартири для обстеження у мов проживання дитини. 
104. Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
105. Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
106. Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
107. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
108. Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року 
№ 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.
109. Окреме проживання батьків, визначення місця проживання дитини з батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини. Крім того, договір, укладений між сторонами, не підтверджує здійснення самостійного виховання та утримання заявником дитини, а лише підтверджує дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону, оскільки цим договором визначені права та обов`язки обох сторін.
110. Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2025 року у справі № 307/4851/22, від 28 січня 
2026 року у справі № 947/37166/23
111. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
112. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб 
113. Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
114. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/1).
115. Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини у справі, що переглядається в касаційному порядку, фактично пред`явлений військовозобов`язаним під час мобілізації на особливий період з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки від направлення для проходження базової військової служби, призову на військову службу чи звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
116. Посилання заявника на наявність у нього іншої підстави для відстрочки від призову на військову службу не впливає на зазначені вище висновки суду апеляційної інстанції. Зібрані у справі докази у їх сукупності не підтверджують того, що мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини.
117. Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, метою поданого позову (в оскаржуваній в апеляційному порядку частині) та надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини.
118. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
119. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
120. Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
121. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі 
№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі 
№ 910/8115/19(910/13492/21)).
122. Безпідставними є також посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування права у подібних правовідносинах. Подібним правовідносинам суд касаційної інстанції надав оцінку, зокрема, при розгляді справи № 725/9013/25, звертав увагу на заходи, які здійснюються у межах кримінальних та дисциплінарних процедур. 
123. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
124. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
125. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кравець Р. Ю., що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції.
126. Справа в частині вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу в апеляційному та касаційному порядках не переглядалася.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кравець Ростислав Юрійович, залишити без задоволення.
2. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

Ю. В. Черняк

В. В. Шипович