Справа №504/1902/25
Провадження №2/504/1162/26

Доброславський районний суд Одеської області

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08.05.2026	с-ще Доброслав	

Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенко В.К.,
секретаря Ориник М.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, матеріали цивільної справи за заявою адвоката Нечитайленко О.В. який діяв в інтересах та за дорученням ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проти ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача у травні 2025 року звернувся до суду із позовом проти відповідача, яким просив: 
звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 17 листопада 2020 року, в рахунок погашення заборгованості з неустойки, інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 404 929,61 грн., з яких 1 613,82грн. - 3% річних, 10 620,23грн. - інфляційне збільшення, 392 695,56 грн. – неустойка, з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 перед ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 за договором позики від 17 листопада 2020 року та договором про внесення змін та доповнень до договору позики від 17 листопада 2020 року від 26 березня 2021 року та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на електронних торгах за узгодженою в договорі іпотеки вартістю: 421 680,00 грн. в межах закону України «Про виконавче провадження».
На обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 17 листопада 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_3 передав у власність Відповідача на умовах зворотності грошові кошти в розмірі 210 840 (двісті десяті, тисяч вісімсот сорок) гривень 00 копійок, що на день укладання цього Договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 7 500 (сім тисяч п`ятсот) доларів США 00 центів. 
Строк повернення коштів був встановлений до 17.02.2021 року.
26 березня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 17 листопада 2020 року, відповідно до якого Відповідачка зобов`язалась повернути 363 607 (триста шістдесят три тисячі шістсот сім) гривень 40 копійок, що на день укладання цього Договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 13 000 (тринадцять тисяч) доларів США 00 центів. 
Строк повернення коштів був встановлений до 17.05.2021 року.
17 листопада 2020р. між ОСОБА_3 та Відповідачем для забезпечення виконання вищевказаного зобов`язання позики був укладений договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано майно: Позичальником/Іпотекодавцем - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , квартиру АДРЕСА_1 . 
24.03.2025 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. 17.11.2020 за реєстровим №1434. Відповідно до умов якого право вимоги за договором іпотеки від 17.11.2020 року перейшло до ОСОБА_1 .
Відповідно до договору №б/н про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 24.03.2025 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , новим кредитором є ОСОБА_1 (заявник). Відповідно до п 1. вказаного договору, до мене, ОСОБА_1 , переходять всі права, які належали ОСОБА_3 у тому числі вимоги за договором іпотеки від 17.11.2020 року.
Представник позивача – ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та про те, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засіданні повторно не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, однак, про причини неявки суд не повідомила.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 17 листопада 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким Позивач передав у власність Відповідача на умовах поверненості грошові кошти в розмірі 210 840 (двісті десяті, тисяч вісімсот сорок) гривень 00 копійок, що на день укладання цього Договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 7 500 (сім тисяч п`ятсот) доларів США 00 центів. Повернення коштів був встановлений до 17.02.2021 року.
26 березня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 17 листопада 2020 року відповідно до якого Відповідачка зобов`язалась повернути 363 607 (триста шістдесят три тисячі шістсот сім) гривень 40 копійок, що на день укладання цього Договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 13 000 (тринадцять тисяч) доларів США 00 центів. . Повернення коштів був встановлений до 17.05.2021 року.
17 листопада 2020р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для забезпечення виконання вищевказаного зобов`язання позики був укладений договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано майно: Позичальником/Іпотекодавцем - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , квартиру АДРЕСА_1 . 
Судом встановлено, що відповідно до пункту 2.2. договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки в 421680,00 грн., що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 15000 доларів США.
Пунктом 6.3.4 цього договору іпотеки сторони визначили, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Відповідно до пункту 5.4.4 договору іпотеки сторони узгодили, що за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя:
-За рішенням суду;
-У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса;
-Відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в цьому договорі;
-Продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь- якій особі на підставі договору купівлі- продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена , відповідно до висновку незалежного експерта- суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем;
-У будь- який інший спосіб на розсуд іпотекодержателя, що не суперечить чинному законодавству.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.09.2024 у справі № 504/49/24 позовні вимоги ОСОБА_3 до Відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки були задоволені в повному обсязі та на користь позивача було:
- у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором позики, укладеним 17.11.2020 року та договором про внесення змін та доповнень до договору позики від 17.11.2020 року, укладеного 26.03.2021 року звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 17.11.2020 року в рахунок погашення заборгованості у розмірі 363607,00 грн. ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) перед ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) за договором позики від 17.11.2020 року та за договором про внесення змін та доповнень до договору позики від 17.11.2020 року від 26.03.2021 року та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: квартиру за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу на електронних торгах за узгодженою в договорі іпотеки вартістю: 421680,00 грн. в рамках ЗУ «Про виконавче провадження»; вирішено питання судового збору.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.09.2024 у справі № 504/49/24 набрало законної сили 30.10.2024.
24.03.2025 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. 17.11.2020 за реєстровим №1434. Відповідно до умов якого право вимоги за договором іпотеки від 17.11.2020 року перейшло до ОСОБА_1 .
Відповідно до договору №б/н про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 24.03.2025 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , новим кредитором є ОСОБА_1 (заявник). 
Відповідно до п 1. вказаного договору, до ОСОБА_1 , переходять всі права, які належали ОСОБА_3 у тому числі вимоги за договором іпотеки від 17.11.2020 року.
Судом встановлено, що відповідач порушила умови договору позики від 17.11.2020 року в частині повернення позики у встановлені строки, в результаті чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 363607,00 грн., цей факт встановлений рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.09.2024 у справі № 504/49/24.
Рішення суду не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦКУ (інфляційних втрат та 3% річних).
Відповідно до ст. 625 ЦК України, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційні нарахування на суму боргу за період з 01.01.2022 до 23.02.2022, згідно зі ст. 625 ЦК України становить 10 620,23 грн. 
Сума 3% річних за період з 01.01.2022 до 23.02.2022 становить 1 613,82 грн.
Суд погоджується з нарахованими сумами в порядку статті 625 ЦК України, оскільки розрахунок зроблений на підтверджені рішенням суду сумі боргу, а відсотки та нараховані витрати від інфляції нараховані до 23.02.2022 року.
Щодо нарахованої пені:
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.  Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття
599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), зазначено, що "здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. 
Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. 
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставного майна під час виконання судового рішення. 
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. 
На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. 
Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. 
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів".
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 362/3054/14-ц (провадження № 61-17992св19), від 05 листопада 2020 року у справі № 711/5482/18 (провадження № 61-22738св19).
Підстав для відступу від вказаних правових позицій Верховного Суду у цій справі не має. 
Таким чином, у кредитодавця/позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Повертаючись до цієї справи, судом встановлено, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.09.2024 у справі № 504/49/24 позовні вимоги ОСОБА_3 до Відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки були задоволені в повному обсязі та на користь позивача було:
- у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором позики, укладеним 17.11.2020 року та договором про внесення змін та доповнень до договору позики від 17.11.2020 року, укладеного 26.03.2021 року звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 17.11.2020 року в рахунок погашення заборгованості у розмірі 363607,00 грн. ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) перед ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) за договором позики від 17.11.2020 року та за договором про внесення змін та доповнень до договору позики від 17.11.2020 року від 26.03.2021 року та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: квартиру за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу на електронних торгах за узгодженою в договорі іпотеки вартістю: 421680,00 грн. в рамках ЗУ «Про виконавче провадження»; вирішено питання судового збору.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.09.2024 у справі № 504/49/24 набрало законної сили 30.10.2024.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини, суд першої інстанції, відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, оскільки строк дії договору позики закінчився, оскільки позивач (первинний позичальник) використав право повернення заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду з відповідним позовом.
Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки:
В силу положень статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.
Оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки, та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, а тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.
Саме такого висновку щодо можливості одночасного задоволення вимог про стягнення боргу за основним зобов`язанням зі зверненням стягнення на предмет іпотеки дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) не встановила підстав для відступлення від цього правового висновку.
Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Згідно з частинами першою та другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Тому вимоги позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на електронних торгах за узгодженою в договорі іпотеки вартістю: 421 680,00 грн. в межах закону України «Про виконавче провадження» не відповідають наведеним вимогам закону, і не можуть бути задоволені.
Позивач просить суд повторно звернути стягнення на той самий предмет іпотеки, на який вже було звернуто стягнення рішенням суду та визначений порядок та спосіб звернення стягнення на іпотечне майно.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 січня 2022 року № 663/684/19, у випадку реалізації кредитором свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, іпотекодержатель не може використати інший спосіб звернення стягнення на той самий предмет іпотеки.
Водночас запропонований позивачем спосіб звернення стягнення на іпотечне майно відноситься до того самого виду способу звернення стягнення на іпотечне майно- звернення стягнення на іпотечне майно за рішенням суду.
Відповідно до частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. 
Отже, законодавство не передбачає такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов`язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. 
Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов`язання іпотекодержателю не завдано збитків. 
Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-340 цс15. 
Суд першої інстанції враховує, що у цій справі сума заборгованості (нарахування в порядку статті 625 ЦК України) за договором позики, очевидно, не є співмірною вартості іпотечного майна. 
Разом із тим, положення статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. 
Суд приймає також до уваги, що допущене позичальником порушення умов кредитного договору в цьому конкретному випадку, в цілому, з урахуванням попереднього стягнення за рішенням суду від 30.09.2024 року, є істотним та таким, що змінює обсяг прав банку та позбавляє позичальника того, на що він розраховував при укладенні договору позики.
Позбавлення іпотекодержателя права на звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості, яка в установленому порядку доведена, призводить до порушення співвідношення майнових прав сторін, що не узгоджується із загальними засадами цивільного законодавства (судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність), що закріплені у пунктах 5 та 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тому, не зважаючи на неспівмірність нарахованої до стягнення заборгованості в порядку статті 625 ЦК України у цій справі, вартості іпотечного майна, суд першої інстанції, враховуючи наведені правила закону, вважає можливим звернути стягнення на іпотечне майно боржника.
Таким чином вимоги позову слід задовольнити частково.
Суд зазначає, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі "RUIZ TORIYA v. SPAINE", заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі "HIRVISAARI v. FINLAND", заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Судові витрати:
При поданні позову заявник сплатив судовий збір в сумі 3239,44 грн. як за вимоги майнового характеру.
Позовна заява задоволена частково в сумі 12234,05 грн., що становить 3,02% від ціни позову (404929,61 грн.).
Судовий збір мав бути сплачений у ставці 1% від ціни позову, тобто 4049,29 грн.
Отже позивач не доплатив судовий збір в сумі 4049,29 грн.- 3239,44 грн.=809,85 грн.
Суму судового збору 809,85 грн. слід стягнути з позивача- ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь держави.
З відповідача – ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в сумі 135,68 грн. (4049,29 грн.х3,03%=135,68 грн.)
Решту судового збору слід віднести на рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 12, 13, 19, 79-82, 141, 247, 258 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, - задовольнити частково.
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) перед ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) за договором позики, укладеним 17.11.2020 року та договором про внесення змін та доповнень до договору позики укладеного 26.03.2021 року звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 17.11.2020 року в рахунок погашення заборгованості у розмірі 12234,05 грн., з яких 1 613,82грн. - 3% річних, 10 620,23грн. - інфляційне збільшення, та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на електронних торгах за ціною, яка визначається на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
В решті вимог позову - відмовити.
Стягнути з позивача- ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 809,85 грн..
З відповідача – ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в сумі 135,68 грн.
Решту судового збору віднести на рахунок позивача.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя 	В. К. Барвенко