Номер провадження: 22-ц/813/2870/26 
Справа № 522/17842/24-Е
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 травня 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, яка завдана службовою особою органу місцевого самоврядування,

встановив:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому просив зобов`язати ОМР відшкодувати йому матеріальну шкоду у вигляді грошових коштів у розмірі 8 600 дол. США, яка завдана йому незаконними діями службової особи ОМР – завідувачем сектору контролю за експлуатацією об`єктів торгівлі та сфери послуг відділу погодження та узгоджень управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР Мирляном П.В., шляхом перерахування грошових коштів у доларах США у розмірі 8 600 дол. США на поточний рахунок № НОМЕР_1 у АТ АБ «Південний», який належить ОСОБА_1 , або у гривні (з розрахунком по офіційному курсу НБУ на день перерахування грошових коштів) на поточний рахунок № НОМЕР_2 у ПАТ «Південний», який належить ОСОБА_1 .
Позовна заява обґрунтована тим, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2015 по справі № 522/6360/15-к провадження № 1-кп/522/592/15, який набрав законної сили 21.04.2015 року (кримінальне провадження №12014160000000830 від 06.08.2014 року) завідувача сектору контролю за експлуатацією об`єктів торгівлі та сфери послуг відділу погоджень та узгоджень управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.
У кримінальному провадженні № 12014160000000830 позивач є заявником, залученим відповідно до ч.1 ст.275 КПК України, органом досудового розслідування до конфіденційного співробітництва. ОСОБА_1 надав власні кошти у розмірі 19 000 доларів США для проведення оперативно-розшукових заходів щодо викриття злочинної діяльності ОСОБА_2 .
Відповідно до вироку «речові докази, а саме: - грошові кошти в сумі 9 000 доларів США та у сумі 1 400 доларів США - вважати повернутими заявнику ОСОБА_1 », що свідчить про те, що позивачу булі повернуті лише грошові кошти у загальному розмірі 10 400 доларів США, які були вилучені у ході проведення відповідних процесуальних дій у кримінальному провадженні. 
ОСОБА_2 , як службова особа органу місцевого самоврядування, порушив право власності позивача щодо грошових коштів у розмірі 8 600 доларів США, які є частиною грошових коштів, що ОСОБА_1 надав правоохоронному органу для проведення ОРЗ, які не були йому повернуті. 
Вказана шкода у розмірі 8 600 дол. США не була відшкодована ОСОБА_1 за вироком суду, тож відповідно до ч.1 ст.1174 ЦК України, має бути відшкодована органом місцевого самоврядування - Одеською міською радою, відповідно до вимог ч.1 ст. 1174 ЦК України.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 травня 2025 року відмовлено у задоволенні вказаного вище позову.
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що, попри протилежний висновок суду першої інстанції, про неправомірність дій відповідача свідчить те, що відповідні грошові кошти були передані ОСОБА_1 . ОСОБА_2 саме за підготовку висновку про відповідність будівельним нормам намірів розміщення тимчасових споруд (далі ТС), що є повноваженнями ОСОБА_2 за посадовою інструкцією, як завідувача сектору контролю за експлуатацією об`єктів торгівлі та сфери послуг відділу погоджень та узгоджень управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР.
Скаржник зауважує, що грошові кошти у розмірі 8 600 дол. США підлягають стягненню з відповідача, як матеріальна шкода, оскільки не визнавались речовими доказами у кримінальному провадженні №12014160000000830.
При цьому ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальному провадженні №12014160000000830 від 06.08.2014 року, оскільки звернувся до органів поліції про вчинення щодо нього відповідного злочину.
ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив таку задовольнити. Представник ОСОБА_3 , заперечуючи проти доводів скаржика, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 травня 2025 року – без змін.
Заслухавши суддю — доповідача, пояснення скаржника ОСОБА_1 та представника ОМР – Старостіна О.С. за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, зауваживши про те, що питання повернення речових доказів регулюється нормами саме кримінально-процесуального законодавства України, зокрема ст. 100 КПК України, і має вирішуватись саме в рамках кримінального провадження, виходив з не доведеності ОСОБА_1 факту заподіяння відповідачем ОМР йому матеріальної шкоди. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Частиною першою статті 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних (надалі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Судом першої інстанції встановлені такі обставини.
Позивач ОСОБА_1 був заявником у кримінальному провадженні № 12014160000000830 від 06.08.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
ОСОБА_1 в рамках конфіденційного співробітництва надав органу досудового розслідування 1 відділу ГВ БКОЗ Управління СБ України в Одеській області 19 000 доларів США, які він потім передав ОСОБА_2 , який працював на посаді завідувача сектором контролю за експлуатацією об`єкті торгівлі та сфери послуг відділу погоджень та узгоджене управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, як неправомірну вигоду у розмірі 19 000 доларів США.
Згідно протоколу огляду грошових коштів від 10.09.2014 року було встановлено огляд грошей у розмірі 10 000 дол.США, в процесі огляду на копіювальному апараті виготовлено 25 аркушів фотокопій всіх купюр. Вказані грошові кошти належать ОСОБА_1 та будуть вручені йому для отримання доказів злочинної діяльності та повного розкриття схеми,пов`язаної з вимаганням неправомірної вигоди посадовими особами Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР та Управління архітектури та містобудування ОМР ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
Згідно протоколу огляду грошових коштів від 02.10.2014 року було встановлено огляд грошей у розмірі 9 000 дол.США, в процесі огляду на копіювальному апараті виготовлено 23 аркуша фотокопій всіх купюр. Грошові кошти в розмірі 9 000 дол.США помічені спеціальним препаратом – «Светлячок – М» зеленого кольору. Зразок препарату поміщено в конверт білого кольору. Конверт опечатано печаткою № 3 «Для пакетів УСБУ в Одеській області». Вказані грошові кошти належать ОСОБА_1 та будуть вручені йому для отримання доказів злочинної діяльності та повного розкриття схеми, пов`язаної з вимаганням неправомірної вигоди посадовими особами Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР та Управління архітектури та містобудування ОМР ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2015 року у справі № 522/6360/15-к, затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 25.03.2015 року між старшим прокурором відділу прокуратури Одеської області молодшим радником юстиції Алексєєвим В.В., якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 12014160000000830, з одного боку, та підозрюваним у цьому провадженні ОСОБА_2 з іншого боку. Визнано ОСОБА_6 винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна та з позбавленням права обіймати певні посади в державних закладах, підприємствах, організаціях пов`язаних з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських функцій строком на 2 (два) роки, без спеціальної конфіскації. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.
Суд кваліфікував дії засудженого як одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди у великому розмірі для себе за вчинення ним в інтересах третьої особи дій із використанням наданого йому службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.
Також у вироку зазначено про те, що грошові кошти в сумі 9 000 доларів США та в сумі 1 400 доларів США - вважати повернутими заявнику ОСОБА_1 .
Відповідно до розписки від 20.05.2015 року ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 10 400 доларів США, які буди передані ним для документування злочинної діяльності посадових осіб управління захисту прав споживачів Одеської міської ради. 
Зважаючи, зокрема, на положення ст. 59 Конституції України та ст. 1174 ЦК України, колегія суддів погоджується із доводами скаржника щодо безпідставності зауважень суду першої інстанції про відсутність у діючому законодавстві можливості покладення на юридичну особу відповідальності за вчинення її працівником кримінального правопорушення.
Так, статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи..
Водночас, апеляційний суд виснує про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОМР 8 600 дол. США, у порядку, визначеному вказаними вище статтями, з огляду на таке.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 березня 2023 року у справі N 925/556/21.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі N 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.
З огляду на твердження позивача про заподіяння йому матеріальної шкоди безпосередньо діями ОСОБА_2 , як посадової особи відповідача – ОМР, ОСОБА_1 , з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, мав довести суду належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, окрім наявності шкоди та неправомірності дій ОСОБА_2 , також і прямий причино-насліжковий зв`язок між відповідними неправомірними діями і заподіяною шкодою. 
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).
Майновою шкодою є реальні збитки та втрачена вигода, що виникли внаслідок пошкодження, знищення майна або порушення прав власності. Вона включає витрати на відновлення майна, зменшення його вартості, а також упущену вигоду, яку особа могла б отримати за звичайних умов.
Дійсно, як стверджує позивач, встановлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, вироком Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2015 року у справі № 522/6360/15-к, визнано ОСОБА_6 винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, тобто встановлено незаконність дій вказаної особи.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. 
Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі N 197/1330/14-ц).
Водночас, з матеріалів справи убачається, що у межах кримінального провадження № 12014160000000830 ОСОБА_1 було повернуто 10 400 з 19 000 дол. США, раніше наданих позивачем для отримання доказів злочинної діяльності та повного розкриття схеми,пов`язаної з вимаганням неправомірної вигоди посадовими особами Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР та Управління архітектури та містобудування ОМР Ракулом В.М., ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
Звертаючись до суду із цим позовом та оскаржуючи рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку, ОСОБА_1 зауважує, що 8 600 дол. США не було визнано речовими доказами у вказаному вище кримінальному провадженні. 
Апеляційний суд зауважує, що статтею 303 КПК України визначено, що на досудовому провадженні може бути оскаржено бездіяльність слідчого або прокурора у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, – володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
Проте, жодних доказів, як і взагалі посилань на те, що ОСОБА_1 вчинялись будь-які дії стосовно оскарження бездіяльності щодо неповернення йому вказаних грошових коштів, що не були визнані речовими доказами, позивачем не надано.
При цьому, ані посилань, ані доказів того, що відповідні грошові кошти не були не вилучались у межах кримінального провадження № 12014160000000830 як позов так і апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить взагалі.
Водночас, у додаткових поясненнях, поданих до суду першої інстанції 30.04.2025 року ОСОБА_1 , зазначає, що вважав, що грошові кошти знаходяться у кримінальному провадженні відносно підозрюваного ОСОБА_5 за п.3 ч. 1 ст.284 КПК України.
З ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2015 року про повернення ОСОБА_5 грошових коштів, внесених за підозрюваного в якості застави (https://reyestr.court.gov.ua/Review/59408633), 24.03.2015 року старшим прокурором відділу прокуратури Одеської області молодшим радником юстиції Алексєєвим В.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного ОСОБА_5 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.
Апеляційний суд зауважує, що жодних доказів того, що відповідні 8 600 дол. США у вказаному вище кримінальному провадженні не вилучались, у порядку ст. 167 ЦПК України, або не були повернуті після закриття такого провадження, ОСОБА_1 не надано ані суду першої інстанції, ані протягом апеляційного перегляду справи.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд виснує про недоведеність позивачем причинного зв`язку між протиправними діями службової особи відповідача та заявленою ОСОБА_1 шкодою – втратою частини грошових коштів, залучених для отримання доказів злочинної діяльності та повного розкриття схеми, пов`язаної з вимаганням неправомірної вигоди посадовими особами.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав, для встановлення деліктної відповідальності ОМР за стверджувану ОСОБА_1 втрату 8 600 дол. США, наданих ним для отримання доказів злочинної діяльності та повного розкриття схеми, пов`язаної з вимаганням неправомірної вигоди посадовими особами Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР та Управління архітектури та містобудування ОМР ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно та обґрунтовано виснував про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , з наведених в оскаржуваному рішенні підстав. 
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді О.Ю. Карташов

М.В. Назарова