Справа № 438/371/26 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т. 
Провадження № 33/811/828/26 Доповідач: Галапац І. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі: 
судді Галапаца І.І.,
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника правопорушника ОСОБА_1 – адвоката Кулика Петра Любомировича на постанову судді Бориславського міського суду Львівської області від 4 травня 2026 року,
з участю правопорушника ОСОБА_1 ,
захисника правопорушника – адвоката Кулика П.Л.

в с т а н о в и в:

цією постановою  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень, з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 5 (п`ять) років, без оплатного вилучення транспортного засобу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп.
Згідно постанови судді,  ОСОБА_1 26 лютого 2026 року о 16 год 55 хв в м. Бориславі по вул. ОУН УПА, 21 здійснював рух на транспортному засобі ВАЗ 21099 не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Тим, самим порушив вимоги п. 2.1а Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ч.5 ст. 126 КУпАП. 
В апеляційній скарзі захисник правопорушника ОСОБА_1 – адвокат Кулик П.Л. покликається на те, що оскаржувана постанова є незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що в матеріалах справи відсутній факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 та факт зупинки. Стверджує, що ознаку повторності суд першої інстанції пов`язав із попередньою постановою від 27 серпня 2025 року за ч.2 ст. 126 КУпАП, однак, за цією постановою до ОСОБА_1 було застосовано не адміністративне стягнення, а захід впливу до неповнолітнього у виді попередження, а відтак, у справі відсутня кваліфікація повторності. Акцентує увагу на те, що місцевий суд зобов`язаний був застосувати ст. 36 КУпАП, оскільки дві справи стосувалися однієї особи, однієї дати, одного часу, одного транспортного засобу, розглянуті в один день одним і тим же суддею, разом з тим, за наслідками однієї події застосував два окремі стягнення. Стверджує, що суддя районного суду, незаконно застосував до ОСОБА_1 додаткове стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, незважаючи на те, що він ніколи не отримував посвідчення водія та не набував такого права. 
Просить оскаржувану постанову скасувати, прийняти нову, якою провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. 
Заслухавши пояснення правопорушника ОСОБА_1 та виступ його захисника – адвоката Кулика П.Л., які просили задоволити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку що така не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. 
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення, окрім іншого, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, об`єктивно з`ясував та дослідив всі обставини справи і докази у ній та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини та наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП. 
Такий висновок суду підтверджується зібраними по справі доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР № 601365 від 26 лютого 2026 року, де викладена фабула вчиненого правопорушення; довідкою від 26 лютого 2026 року виданої інспектором САП Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області Кузьмич Г.; копією постанови Бориславського міського суду Львівської області від 27 серпня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП; DVD-R диском на якому міститься відеофіксацією адміністративного правопорушення, яким суддя районного суду дав належну оцінку в своїй постанові, з чим погоджується і апеляційний суд.
Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обгрунтовано визнав їх належними та допустимими для використання в процесі доказування, оскільки такі докази містять фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, зібрані у порядку, встановленому КУпАП.
Що стосується доводів апелянта в частині недоведення факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, то такі спростовуються зібраними та дослідженими по справі доказами, як в суді першої так і апеляційної інстанцій, а невизнання ним своєї вини у скоєному в апеляційній скарзі, слід розцінити як спосіб уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення, та відхиляє їх.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).
Що стосується покликань апелянта щодо необгрунтованого накладення стягнення на правопорушника ОСОБА_1 у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на п`ять років, то апеляційний суд вважає такі безпідставними, так як відсутність у правопорушника посвідчення водія на час вчинення правопорушення не виключає можливість застосування до нього такого стягнення як позбавлення права керування транспортними засобами (Постанова Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 року у справі № 702/301/20).
Крім цього, з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права, також вважаю за потрібне звернути увагу на наступне рішення.
Так, у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року ЄСПЛ у складі його Великої Палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, відомості про те, що ОСОБА_1 не отримував посвідчення водія не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційних вимог з урахуванням встановленої законодавцем санкції, та суспільної небезпеки правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП.
Отже, накладення судом першої інстанції адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років, не лише відповідає санкції ч. 5 ст. 126 КУпАП України, вимогам ст.ст. 33, 34 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнення, а також є співрозмірним скоєному адміністративному правопорушенню.
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи у апеляційній скарзі адвоката Кулика П.Л. про об`єднання в одне провадження двох справ про адміністративні правопорушення №438/370/26 за ч.1 ст. 130 КУпАП та №438/371/26 за ч.5 ст. 126 КУпАП, оскільки  нормами чинного Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачено процесуальної процедури об`єднання справ про адміністративні правопорушення, а також обов`язку об`єднання справ судом апеляційної інстанції.
Що стосується покликань захисника Кулика П.Л. про відсутність в матеріалах справи доказів повторності вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, то апеляційний суд вважає такі безпідставними, виходячи з наступного. 
Відповідно до п.5 Розділу VІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі № 1408/27853 від 10.11.2015, у разі встановлення повторності правопорушення до протоколу (якщо протокол складається) долучається довідка, у якій міститься інформація про дату вчинення попереднього адміністративного правопорушення і прийняте в справі рішення.
Повторним відповідно до статті 35 КУпАП визнається вчинене особою протягом року однорідне правопорушення, за яке її вже було піддано адміністративному стягненню.
Так, як вбачається із матеріалів справи, працівниками поліції до протоколу про адміністративне правопорушення від 26 лютого 2026 року долучено довідку інспектора САП Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області Кузьмич Г. від 26 лютого 2026 року, згідно якої ОСОБА_1 27 серпня 2025 року Бориславським міським судом Львівської області притягався до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді попередження. 

Таким чином, твердження апелянта про те, що постанова суду є незаконною та необгрунтованою, не в повній мірі відповідає вимогам закону, матеріалам та обставинам справи, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було. Суддя відповідно до ст.ст. 245 та 280 КУпАП повно і всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. 
При цьому, апеляційний суд з врахуванням вищенаведеного вважає, що стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 ( сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років, накладене на правопорушника з дотриманням вимог ст. 33 КУпАП та відповідає характеру вчиненого правопорушення, особі порушника, ступеню його вини та є необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети виховного впливу та запобігання вчиненню ОСОБА_2 нових правопорушень.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, 

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу захисника правопорушника ОСОБА_1 – адвоката Кулика П.Л. – залишити без задоволення, а постанову судді Бориславського міського суду Львівської області від 4 травня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень, з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 5 (п`ять) років, без оплатного вилучення транспортного засобу  – без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя  Галапац І.І.