Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України 

Справа №377/635/25 
Провадження №2/377/17/26 

25 червня 2026 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючої - судді Бабич Н.С., за участю секретаря судового засідання Присяжного В.В.,
позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представника позивачів – адвоката Попової І.С. ( у тому числі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду),
відповідача Лещенко О.І. ( в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду),
представника відповідача-адвоката Поліщук С.Ю. ( в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду), 
представника третьої особи Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області Удовенко Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє представник- адвокат Попова Ірина Сергіївна, до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері,

У С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника адвоката Попову Ірину Сергіївну засобами поштового зв`язку звернулись до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері та просили надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд /виїзди малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Королівства Іспанії без згоди та супроводу матері ОСОБА_3 , який складатиме 12 календарних місяців з дня набрання законної сили рішенням суду. 
У подальшому, подав позовну заяву в уточненій редакції, позивачі просили: 
-надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд/виїзди малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Королівства Іспанії, без згоди та супроводу матері ОСОБА_3 , який складатиме 12 календарних місяців з дня набрання законної сили рішенням суду;
- надати ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий виїзд/виїзди малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Королівства Іспанії, без згоди та супроводу матері ОСОБА_3 , який складатиме 12 календарних місяців з дня набрання законної сили рішенням суду.
Під час розгляду справи позивачі змінили підстави позову та просили: 
- надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд у період з 20.06.2026 по 10.08.2026 з України до Албанії малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу матері ОСОБА_3 ;
- надати ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий виїзд у період з 20.06.2026 по 10.08.2026 з України до Албанії малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу матері ОСОБА_3 .
В обґрунтування позову зазначено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 2013 року. У шлюбі в них народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.11.2029 у справі № 756/10915/19 шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 розірваний. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із матір`ю, відповідачем у справі. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва у від 15.04.2024 у цивільній справі №756/6412/23 визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_3 за місцем її проживання. Після ухвалення вказаного рішення відповідач почала відмовляти позивачам у наданні згоди на спільний відпочинок доньки з батьком, також відмовила позивачам у наданні згоди на виїзд малолітньої ОСОБА_4 у липні 2025 року разом із бабусею (позивачем-1 у справі) на відпочинок до Іспанії. Численні звернення та прохання позивачів до відповідача надати згоду на поїздку малолітньої дитини до Іспанії разом із бабусею закінчились відмовою, а поїздка відбулась без малолітньої ОСОБА_4 . Така поведінка відповідача слугувала підставою для звернення до суду із позовною заявою про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері, оскільки у позивачів є розуміння того, що це питання знову постане під час наступних канікул (які припадуть на період ухвалення та набрання рішенням законної сили), а відтак існує необхідність у захисті права дитини на відпочинок, проведенні часу зі своєю родиною по лінії батька та недопущення зловживання відповідачем своїми правами, як матір`ю дитини. На час звернення до суду було заплановано поїздку до Королівства Іспанії, але після відкриття провадження у справі ситуація щодо місця відпочинку змінилась, було заброньовано відпочинок з 01.07.2026 року по 10.08.2026 року у Албанії. Позивачі мають намір забезпечити повноцінний відпочинок доньці/онуці під час літніх канікул протягом липня місяця у Албанії. Відповідачка в добровільному порядку не бажає надавати згоди на виїзд дитини за межі країни та чинить перепони позивачам, тому у них немає іншого способу, як просити ухвалити рішення, яким надати їм тимчасовий дозвіл на виїзд з України до Албанії у період літніх канікул, з метою оздоровлення дитини, без згоди та супроводу матері ОСОБА_3 . Позивачі зазначають, що ні суду, ні жодному учаснику процесу не відомо, які правила перетинання державного кордону України будуть запроваджені станом як на дату ухвалення судового рішення, так і станом на дату запланованої та заброньованої поїздки. Посилаючись на статтю 257 СК України, постанову Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 175/5360/13-ц (провадження № 61-37709св18), позивачі вважають, що піклування бабусі про свою онуку та намір останньої вивезти онуку за межі України на відпочинок виключно з метою підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального здоров`я, що в тому числі пов`язано з воєнною агресією зі сторони російської федерації, відповідає найкращим інтересам дитини та ні в якому разі не порушує права відповідача як матері. З огляду на статті 141, 150, 155, 157СК України, статтю 313 ЦК України, пункти 1, 2 статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, рішення ЄСПЛ, з урахуванням вимог Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду має відповідати найкращим інтересам дитини та можливості реалізації такого права тим, хто таке рішення отримає. Також позивачі зазначають про попередній ( орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і очікують понести у зв`язку із розглядом справи, що будуть складатися із : витрат на професійну правничу допомогу, розрахунок яких буде надано суду до закінчення судових дебатів, та витрат на оплату судового збору, що становить 2 422,40 грн (том 1 а.с. 5-11; том 2 а.с. 168-177).
Ухвалою судді від 28 липня 2025 року після виконання вимог, передбачених частиною шостою статті 187 ЦПК України позовну заяву було залишено без руху та надано позивачам строк для усунення зазначених в ній недоліків ( том 1 а.с. 51-53).
13 серпня 2025 року засобами поштового зв`язку надійшла заява про усунення недоліків з позовною заявою в уточненій редакції ( том 1 а.с.58-63). 
У період з 05.08.2025 по 01.09.2025 головуюча у справі суддя Бабич Н.С. перебувала у щорічній відпустці. 
Ухвалою судді від 02 вересня 2025 року після усунення недоліків позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 29 вересня 2025 року, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, який зобов`язано надати суду письмовий висновок щодо доцільності надання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дозволу на тимчасовий виїзд /виїзди малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Королівства Іспанії без згоди та супроводу матері ОСОБА_3 , який складатиме 12 календарних місяців з дня набрання законної сили рішенням суду ( том 1 а.с. 68-71).
16 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач ОСОБА_3 , від імені якої діє представник- адвокат Поліщук С.Ю., просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки такий є безпідставним та створеним штучно. 
В обґрунтування заперечень щодо позову вказано, що відповідач не визнає зазначені позивачем обставини щодо її відмови позивачам у спільному відпочинку разом з ОСОБА_4 під час розгляду цивільної справи №756/6412/23 (про визначення місця проживання доньки разом з мамою). Також не відповідають дійсності доводи позивачів: про їхні численні звернення до відповідача з приводу отримання її згоди на поїздки дитини разом з позивачкою-1; про необхідність захисту позивачами права малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на відпочинок. Відповідач не погоджується з правовими підставами позову ( посиланням позивачів на недіючу редакцію постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року, якою затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України; постанову Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 175/5360/13-ц, яка не є релевантною для цієї справи). Оскільки ОСОБА_4 хоча і зареєстрована за місцем реєстрації своєї матері ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), проте фактично проживає разом із матір`ю у місті Вишгород за адресою: АДРЕСА_2 , тому необхідно залучити до участі у справі орган опіки та піклування за місцем проживання дитини та отримати від нього відповідний висновок. 
По суті спору сторона відповідача також стверджувала, що 23 лютого 2022 року ОСОБА_2 забрав дочку до себе в гості за адресою: АДРЕСА_3 , і повинен був повернути дитину за адресою проживання дитини 24 лютого 2022 року, однак у зв`язку з тим, що в цей день розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну, дитина залишилась разом з батьком. На початку березня 2022 року ОСОБА_2 самовільно вивіз дитину за межі Київської області, але приховував місце перебування дитини від матері. 31 березня 2022 року вона була змушена написати заяву про викрадення доньки батьком до Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано- Франківській області. 04 квітня 2022 року працівники ГУНП в Хмельницькій області зв`язались з батьком і повідомили матері про місцезнаходження дитини. 04 квітня 2022 року відповідач змогла забрати у ОСОБА_2 дитину в м.Хмельницькому. Після квітня 2022 року в приватних бесідах ОСОБА_2 неодноразово погрожував ОСОБА_3 одноособово змінити місце проживання дитини, тому виникла необхідність визначити місце проживання дитини у судовому порядку. У питанні визначення місця проживання спільної доньки Верховний суд в складі Касаційного цивільного суду остаточно поставив крапку, визначивши місце проживання ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 , що підтверджується постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 30.04.2025 у справі №756/6412/23 (провадження № 61-17294св24). Зазначеною постановою встановлено факт самовільного переміщення дитини ОСОБА_4 її батьком ОСОБА_2 та приховування останнім місця знаходження дитини від матері.
Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17, сторона відповідача зазначає, що при вирішенні вказаної справи основоположним принципом є забезпечення найкращих інтересів дитини. Зазначає, що 15 червня 2025 року дочка позивача-2 та відповідача, перебуваючи у бабусі на відпочинку, з власної ініціативи звернулась до психолога Центру життєстійкості м. Славутич ОСОБА_5 у зв`язку з наявністю ознаки психоемоційного неблагополуччя, що виникла внаслідок взаємодії у сімейному середовищі. У процесі роботи психолога з дитиною виявлено, що у дитини спостерігаються напружені відносини з батьком та його дружиною. Зі слів дитини, під час перебування у батька вона відчуває тиск, провину, стикається з маніпуляціями з боку батька, а також вербальним приниженням з боку його дружини («ти тут -ніхто»). У дитини не має бажання на виїзд за кордон, відпочинку з бабою, а відповідно звернення позивачів до суду з позовом не відповідає інтересам дитини, та жодним чином не спрямоване на захист прав дитини.
У відзиві також зазначено, що відповідач очікує понести судові витрати з правової допомоги в розмірі 40 000,00 грн, які просить стягнути з позивачів ( том 1 а.с. 112-122).
22 вересня 2025 року від ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник- адвокат Поліщук С.Ю., надійшло клопотання про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу, в якому сторона відповідача просила зобов`язати позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внести на депозитний рахунок суду грошову суму в розмірі 40 000,00 грн для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу та інших витрат, які вона має понести у зв`язку із розглядом цивільної справи № 377/635/25 ( том 1 а.с. 164-173).
29 вересня 2025 року представник позивачів-адвокат Попова І.С. подала заперечення на клопотання про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу, в якому просила відмовити в задоволенні вказаного клопотання ( том 1 а.с. 214-216). 
Ухвалою суду від 29 вересня 2025 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, який зобов`язано надати суду письмовий висновок щодо доцільності надання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дозволу на тимчасовий виїзд/виїзди малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Королівства Іспанії без згоди та супроводу матері ОСОБА_3 , який складатиме 12 календарних місяців з дня набрання законної сили рішенням суду ( том 1 а.с. 239-241). 
29 вересня 2025 року підготовче засідання відкладено на 20 жовтня 2025 року на підставі пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України за клопотанням сторони відповідача ( том 1 а.с.238). 
16 жовтня 2025 року сторона відповідача звернулась до суду із заявою про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору ( том 2 а.с.40-42). 
20 жовтня 2025 року цивільну справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючої у справі судді Бабич Н.С. у відпустці за сімейними обставинами, призначено судове засідання на 12 листопада 2025 року. 
12 листопада 2025 року підготовче засідання відкладено на 10 грудня 2025 року на підставі пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України за клопотанням представника позивачів ( том 2 а.с.120). 
10 грудня 2025 року підготовче засідання відкладено на 25 грудня 2025 року у зв`язку із закінченням процесуального часу, відведеного для розгляду вказаної справи, та необхідністю участі головуючої судді в іншій справі про адміністративне правопорушення ( том 2 а.с.189). 
25 грудня 2025 року цивільну справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючої у справі судді Бабич Н.С. у нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні (справа № 377/531/24) з 24.12.2025 по 29.12.2025, призначено підготовче засідання на 27 січня 2026 року ( том 2 а.с.209). 
27 січня 2026 року цивільну справу знято з розгляду у зв`язку з відсутністю 27 січня 2026 року з 08:56 годин до 13:56 у Славутицькому міському суді Київської області електропостачання та мережі «Інтернет», призначено підготовче засідання на 10 лютого 2026 року ( том 2 а.с.231). 
10 лютого 2026 року протокольною ухвалою суду прийнято до розгляду заяву представника позивачів про зміну підстав позову від 10.12.2025 ( том 2 а.с. 168-181, том 3 а.с. 164-183, том 4 а.с.10-14), залучено до участі справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , підготовче засідання відкладено на 26 лютого 2026 року на підставі пункту 2 частини другої статті 198 ЦПК України ( том 3 а.с. 32-34). 
26 лютого 2026 року цивільну справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючої у справі судді Бабич Н.С. на лікарняному в період з 23.02.2026 по 03.03.2026, призначено підготовче засідання на 02 квітня 2026 року ( том 3 а.с.53). 
10 березня 2026 року надійшов відзив на позовну заяву в новій редакції, в якому сторона відповідача заперечувала щодо прийняття судом до розгляду заяви позивачів про зміну підстав позову, вважаючи, що в цій заяві одночасно змінено і предмет і підстави позову, що з огляду постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, є недопустимим. В заперечення щодо суті позовних вимог послалась на ті ж обставини, які зазначені у відзиві на первісну позовну заяву. 
Сторона відповідача просила врахувати відсутність у позивачів підстав для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки згідно з положеннями абзацу тринадцятого пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України ід 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами та доповненнями) виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону ( том 3 а.с. 64-71). 
16 березня 2026 року відповідач подала заяву про відвід судді Бабич Н.С. (том 3 а.с. 80-86).
У період з 05.03.2026 по 25.03.2026 головуюча у справі суддя Бабич Н.С. перебувала на лікарняному ( том 3 а.с.108). 
Ухвалою судді Бабич Н.С. від 26 березня 2026 року, з урахуванням ухвали судді від 30 березня 2026 року про виправлення описки, заяву ОСОБА_3 про відвід судді Бабич Н.С. у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє представник – адвокат Попова Ірина Сергіївна, до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері, визнано необґрунтованою та передано для вирішення іншому судді, який не входить до складу суду, визначеному у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України ( том 3 а.с. 109-112, 147-149).
Ухвалою Славутицького міського суду Київської області у складі головуючої судді Теремецької Н.Ф. від 27 березня 2026 року у справі № 377/635/26, провадження № 2-ві/377/1/26, відмовлено у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про відвід судді Бабич Н.С. у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє представник – адвокат Попова Ірина Сергіївна, до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері ( том 3 а.с. 116-118).
Ухвалою суду від 02 квітня 2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача- адвоката Поліщук С.Ю. про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу (в порядку частини 4 статті 135 ЦПК України) відмовлено ( том 3 а.с. 196, 228-232). 
Ухвалою суду від 02 квітня 2026 рокуу задоволенні клопотання представника відповідача- адвоката Поліщук С.Ю. про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України відмовлено ( том 3 а.с. 197 224-227).
Ухвалою суду від 02 квітня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 13 квітня 2026 року ( том 3 а.с. 198-199).
13 квітня 2026 року у судовому засіданні оголошено перерву до 23 квітня 2026 року на підставі частини другої статті 240 ЦПК України ( том 4 а.с. 39). 
23 квітня 2026 року у судовому засіданні оголошено перерву до 29 квітня 2026 року на підставі частини другої статті 240 ЦПК України ( том 4 с.с.79). 
29 квітня 2026 року оголошено перерву в судовому засіданні на підставі частини другої статті 240 ЦПК України за клопотанням представника відповідача ( том 4 а.с.144). 
04 травня 2026 року протокольною ухвалою зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вишгородської міської ради, з урахуванням змінених позовних вимог, розглянути питання щодо доцільності надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозволу на тимчасовий виїзд/виїзди малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Албанії без дозволу та супроводу матері ОСОБА_3 з 20 червня по 10 серпня 2026 року та підготувати висновок за результатами розгляду, звернено увагу органу опіки та піклування на необхідність відібрання пояснень у сторони позивачів та відповідача, та у разі необхідності скласти акт про умови проживання позивачів, для подання висновку встановлено строк14 днів з дня отримання повідомлення про постановлення протокольної ухвали. У судовому засіданні оголошено перерву до 11 травня 2026 року на підставі частини другої статті 240 ЦПК України ( том 4 а.с.213). 
11 травня 2026 року у судовому засіданні оголошено перерву до 20 травня 2026 року на підставі частини другої статті 240 ЦПК України за клопотанням представника відповідачки та у зв`язку з ненадходженням пиьмового висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вишгородської міської ради на виконання вимог протокольної ухвали суду від 04.05.2026 ( том 5 а.с.6). 
20 травня 2026 року судове засідання відкладено на 02 червня 2026 року на підставі частини другої статті 240 ЦПК України за клопотанням представника відповідачки ( том 5 а.с.56). 
02 червня 2026 року в судовому засіданні оголошено перерву до 09 червня 2026 року у зв`язку з ненадходженням письмового висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вишгородської міської ради на виконання вимог протокольної ухвали суду від 04.05.2026 ( том 5 а.с.135). 
08 червня 2026 року від представника відповідача –адвоката Поліщук С.Ю. надійшло клопотання, в якому вона просила уповноважити секретаря судового засідання уточнити в телефонному режимі в служби у справах дітей Вишгородської міської ради щодо дати готовності висновку у даній справі, яке мотивовано тим, що відповідачу при ознайомленні з актом обстеження умов проживання позивачів безпосередньо у приміщенні служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради було повідомлено, що висновок буде затверджено 18 червня 2026 року ( том 5 а.с. 161-169).
08 червня 2026 року секретарем судового засідання Присяжним В.В. за дорученням головуючого судді за вказаним клопотанням в телефонному режимі з`ясовано в представника служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради Київської області Олени Солов`єнко щодо дати надання письмового висновку Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради та отримано інформацію про те, що питання про затвердження письмового висновку буде розглядатися на черговому засіданні виконавчого комітету Вишгородської міської ради 18 червня 2026 року та суду буде направлено відповідний лист про вказані обставини, про що секретарем судового засідання складено відповідну телефонограму ( том 5 а.с.170). 
09 червня 2026 року оголошено перерву в судовому засіданні до 25 червня 2026 року на підставі частини другої статті 240 ЦПК України у зв`язку з ненадходженням висновку Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради ( том 5 а.с.174). 
09 червня 2026 року на електронну адресу суду надійшло повідомлення від Вишгородської міської ради про те, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Вишгородської міської ради було розглянуто питання про доцільність надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозволу на тимчасовий виїзд/виїзди малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Албанії без дозволу та супроводу матері ОСОБА_3 та підготовлено проєкт рішення на чергове засідання виконавчого комітету Вишгородської міської ради, яке попередньо заплановане на 18 червня 2026 року ( том 5 а.с.177). 
23 червня 2026 року на електронну адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Вишгородської міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради за №634 від 18.06.2026 ( том 5 а.с. 190-194). 
23 червня 2026 року від позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник-адвокат Попова І.С., надійшло клопотання про винесення окремої ухвали стосовно посадових осіб, які входять до складу комісії з питань захисту прав дитини Вишгородської міської ради та виконавчого комітету Вишгородської міської ради, до компетенції яких входить підготовка та погодження рішення щодо доцільності надання ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 дозволу на тимчасовий виїзд у період з 20.06.2026 по 10.08.2026 з України до Албанії малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу матері- ОСОБА_3 ( том 5 а.с.196-199).
24 червня 2026 року на електронну адресу суду від Вишгородської міської ради надійшли акти обстеження умов проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та пояснення батьків за результатами яких було прийнято висновок органу опіки та піклування Вишгородської міської ради ( том 5 а.с. 207-212).
25 червня 2026 року надійшли письмові заперечення Вишгородської міської ради на клопотання представника позивачів про винесення окремої ухвали ( том 5 а.с. 214-217). 
Ухвалою суду від 25 червня 2026 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник-адвокат Попова І.С., про винесення окремої ухвали ( том 5 а.с. 228-232). 
У судове засідання, призначене на 25 червня 2026 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не прибули, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином у порядку, передбаченому статтями 128-130 ЦПК України ( том 5 а.с. 179-180). 
Позивач  ОСОБА_1 у судових засіданнях, які відбулися з її участю, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Суду пояснила, що хоче, щоб дитина була у них у сім`ї, але мати налаштовує дитину проти сім`ї батька. Вона весь час вигадує історії, як він вкрав дитину, ламає психіку дитини, хоча жодного разу батько не брав дитини без дозволу матері. Вони хочуть щоб дитина відвідувала і батька і бабусю, щоб вони усі разом відпочивали, бо мають на це змогу, але мати перешкоджає. Мати спілкується з дитиною дуже строго, як вчителька. У неї не дуже близькі стосунки з ОСОБА_7 , проте вони спілкуються тільки по телефону. З батьком у дитини також чудові відносини. 
Позивач  ОСОБА_2 у судових засіданнях, які відбулися за його участю, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що він бажає з`їздити з донькою на відпочинок на море, але нажаль не може домовитися з цього приводу з відповідачем, хоча він не бачить нічого страшного у цій поїздці. ОСОБА_7 сама неодноразово говорила, що хотіла би поїхати на море, дочка зазначала, що хотіла б поїхати саме в Албанію. Він вважає, що колишня дружина налаштовує дитину проти нього, тому саме під тиском матері дитина не хоче або боїться приймати рішення, яке не сподобається її мамі. Він з дитиною спілкується постійно, вона приїздить до нього за бажанням. Оскільки з відповідачем він взагалі припинив спілкування, тому змушений звертатись до суду. Спочатку вони планували їхати на відпочинок в Іспанію, але потім обрали Албанію. Для нього головне питання - відпочинок саме з донькою. З кінця 2018 року відповідач вивезла доньку у м. Славутич. За межами України вони з донькою не відпочивали та з цього приводу до органу опіки і піклування він не звертався. 
Представник позивачів- адвокат Попова І.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Суду пояснила, що підставою для звернення до суду стало відсутність порозуміння між позивачем та відповідачем у питанні вивезення спільної дитини позивача та відповідача на відпочинок за кордон, оскільки мати дитини другий рік поспіль не надає згоду на поїздку спільної дитини та онуки на відпочинок. Відповідач наполягає на встановлену процедуру, проте підставами для звернення до суду є не процедурні перепони, а наявність спору між стороною позивача та відповідача із вказаного питання, який існує як на дату звернення до суду, так і на дату розгляду питання в суді. Вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки усі дії направлені на задоволення інтересів дитини, так як у неї є право на відпочинок. Доказів неправомірної поведінки відповідача як батька, до суду не надано. Бажання батька вивезти дитину на відпочинок на узгоджений термін є цілком нормальним, а небажання матері надавати згоду на виїзд дитини за кордон (Албанії), порушують права дитини.
Відповідач ОСОБА_3  у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Звернула увагу суду на судові спори, які уже відбулися. У 2019 року було рішення про розірвання шлюбу, проти якого позивач не заперечував. 23 лютого 2022 року дитина перебувала в гостях у батька, 24 лютого 2022 року, він повинен був відвести дитину до садочку, а ввечері вона повинна була її забрати. Спочатку він був на зв`язку, проте потім він самовільно виїхав з дитиною і не надавав інформацію, де вони знаходяться, не давав дозволу забрати її, пояснивши тим, що він забезпечує її безпеку, тому вона змушена була звернутись до правоохоронних органів, було відкрито кримінальне провадження та після чого їх оголосили в розшук. 04 квітня 2022 року з міста Хмельницький вона забрала дитину, а через деякий час зверталася до ОСОБА_2 з проханням надати дозвіл для оформлення документів для отримання візи, а не виїзду за кордон, на що він спочатку погодився а потім відмовився, і тому вона змушена була звернутись з позовом до суду про визначення місця проживання дитини. У 2025 році вона подала позов про поділ спільного майна колишнього подружжя. Позивачі мотивують позов тим, що в країні війна і дитина повинна відпочити, це її безпека, проте у 2022 році сам позивач не надав дозволу на оформлення навіть візи, хоча тоді питання про виїзд навіть не стояло. Вона не порушує його прав як батька, дитина регулярно проводить з ним час, що підтверджено і в суді першої інстанції, апеляції, касації. 09 квітня 2025 року від його матері надійшло повідомлення на телефон з тим самим питанням, але вона спитавши думку дитини, відмовила. Весь липень 2025 року батько перебував вдома сам, але не виявив бажання провести час з дитиною. ОСОБА_1 декілька разів на рік виїздить за кордон до доньки та онуків, проте питання відпочинку ОСОБА_7 чомусь з`явилось тільки у 2025 році, коли було подано позов про поділ майна. Вважає поданий позов штучно створеним, для відволікання уваги від іншого позову.
Представник відповідача- адвокат Поліщук С.Ю. у судовому засіданні підтримала позицію сторони відповідача, викладену у поданих до суду процесуальних документах та думку відповідача, зазначену у судовому засідання, просила у задоволенні позову відмовити. Наполягала на тому, що предмет спору відсутній. Після початку повномасштабного вторгнення в Україні введено військовий стан. Для виїзду за кордон, бабусі або батьку достатньо мати на руках свідоцтво про народження дитини, або паспорт дитини для виїзду за кордон, і додатково в досудовому порядку згоду на виїзд дитини від органу опіки та піклування. Позивачі до органу опіки та піклування для отримання згоди не звертались, а одразу звернулись до суду саме після того, як було подано позов про поділ майна, а тому вважає, що спір штучно створений, так як нічого спільного із захистом прав дитини позов не містить. Відповідно до висновку психолога у дитини наявні ознаки психотравматизації внаслідок ставлення батька до дитини. Основне питання це інтереси дитини, а не бажання батька здійснити свої задуми. Виїзд дитини за межі України в рамках заявлених позовних вимог не відповідає інтересам дитини.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 своїх представників у судове засідання 25 червня 2026 року не направили, про дату час та місце судового засідання повідомлені належним чином у порядку, передбаченому статтями 128-130 ЦПК України, через електронний кабінет ( том 5 а.с.181-187). У матеріалах справи наявна заява представника Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування ( том 1 а.с. 221). Від ІНФОРМАЦІЯ_6 надійшла заява про розгляд справи без участі представника центру ( том 5 а.с. 158-159). 
У судовому засіданні за участю практичного психолога соціального педагога Славутицької гімназії «Крокус» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області ОСОБА_8 та представника Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області Удовенко Л.М., в режимі відеоконференції з Вишгородським районним судом Київської області суд заслухав думку малолітньої дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У судовому засіданні дитина повідомила, що її батьками є: матір`ю- ОСОБА_3 , батьком- ОСОБА_2 . Вона навчається у 4 класі Вишгородського ліцею № 1, проживає разом із мамою та вітчимом ОСОБА_9 , з яким у них дружні, добрі стосунки, вони добре проводять час та спілкуються. Минулого літа вона з мамою їздила на голубі озера. До тата раніше їздила кожні вихідні, зараз рідше. Коли вона перебуває у тата, вона здебільшого перебуває сама в кімнаті, малює, слухає музику, читає. З татом не дуже багато проводять часу. На поставлене запитання відповіла, що поїхати відпочити біля моря з татом за кордоном вона не хоче, тому що їй страшно, так як вона не дуже довіряє батькові та боїться, що може не повернусь до мами, бо таке уже було на початку війни, коли батько її забрав і вони поїхали у Білу Церкву, а потім до Хмельницька. Їй було дуже страшно, але до мами батько її не відвозив. З бабусею теж вона не спілкується. Суду пояснила, що зазвичай тато телефонує до неї та питає чи приїде вона на вихідні, а вона сама вирішує їхати чи ні. Звісно цікаво було б поїхати і дізнатись про щось нове. Також повідомила, що має складні відносини з бабусею, вони рідко бачаться, тому відносини не близькі, а нейтральні. З батьком у неї відносини трішки напружені. Їхати з батьком та бабусею на відпочинок до Албанії вона не хоче. 
Суд, вислухав пояснення учасників справи, думку малолітньої дитини, дослідив матеріали справи, дійшов таких висновків.
Суд встановив, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області 09.03.2016 складено відповідний актовий запис за №31 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 . Її батьком записаний ОСОБА_2 , матір`ю- ОСОБА_10 ( том 1 а.с. 39, том 5 а.с. 32). 
ОСОБА_2 ( позивач 1) та ОСОБА_10 (відповідач) перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 2013 року, який був розірваний рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року у справі №756/10915/19 ( том 1 а.с. 134).
22 квітня 2022 року ОСОБА_10 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 22 квітня 2022 року Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Присвоєні прізвища після державної реєстрації шлюбу : чоловіку- ОСОБА_11 , дружині – ОСОБА_11 ( том 5 а.с. 31).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі №756/6412/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, позовні вимоги задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_3 за місцем її проживання ( том 1 а.с.135-145). Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Попової Ірини Сергіївни на вказане рішення суду залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 15 квітня 2024 року залишено без змін ( том 1 а.с. 135-141). Постановою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Поповою Іриною Сергіївною, залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року залишено без змін ( том 1 а.с. 125-133).
На підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи, крім зазначених судових рішень, сторона відповідача надала фотокопії сторінок та процесуальних документів цивільної справи № 756/6412/23, провадження № 2/756/3420/23, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, яка перебувала на розгляді Оболонського районного суду м. Києва (том 1 а.с. 148-151).
Під час розгляду справи № 756/6412/23 адвокат Попова І.С., яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , пропонувала ОСОБА_3 врегулювати спір щодо визначення місця проживання дитини шляхом укладення мирової угоди та направила їй проєкт такої мирової угоди для узгодження ( том 4 а.с.58-64). 
Позивачі звернулися до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері, оскільки сторонами не досягнуто згоди із вказаного питання. 
На підтвердження обставин відмови матері надати дозвіл на виїзд дитини разом з батьком та бабусею на відпочинок за кордон, до позовної заяви додано роздруківку скріншоту з екрану мобільного телефону з листуванням у месенджері «Телеграм» ОСОБА_1 та у месенджері «Viber» ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , яка зазначена у вказаних застосунках як ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відповідно, а також запис цих скріншотів в електронному вигляді на диску ( том 1 а.с. 12-15). 
Факт бронювання поїздки до Іспанії позивачами підтверджено доданими до позовної заяви роздруківками скріншотів з екрана комп`ютера, із зображенням сторінок відповідних сайтів з інформацією про бронювання ( том 1 а.с. 16-38).
Позивачі також надали копії документів, викладені іноземною мовою, перекладу яких українською мовою із засвідченим нотаріально підписом перекладача матеріали справи не містять, на що суд звертав увагу позивачів на стадії вирішення питання про прийняття первісної позовної заяви до розгляду в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 28 липня 2025 року, тому ці документи суд не бере до уваги ( том 1 а.с. 24-27, 30-32). 
Також до позовної заяви додано копії сторінок паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_14 , який містить численні відмітки на позначення її виїзду та в`їзду за кордон ( том 1 а.с. 16-23). 
На підтвердження своєї участі та позивача ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 відповідач надала копію характеристики з місця навчання дитини, з якої вбачається, що ОСОБА_15 навчається у Вишгородському ліцеї №1 з 01 вересня 2022 року, характеризується як дисциплінована, товариська, має позитивне ставлення до трудової діяльності, завжди відповідально ставиться до виконання навчально- трудових завдань, її вихованням займається мати ОСОБА_3 , з якою у дитини міцний емоційний зв`язок. Остання з відповідальністю ставиться до виховання, навчання і емоційного стану дитини та бере активну участь у житті класу. Протягом навчання у ліцеї батько дитини, ОСОБА_2 , до навчального закладу не з`являвся, навчальними успіхами ОСОБА_7 не цікавився, жодного разу не спілкувався з учителями та класним керівником учениці ( том 1 а.с. 147).
Згідно з довідкою, виданою Громадською організацією «Добросусіди» від 10.09.2025 за № 01-06/22, 15 червня 2025 року дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась до психолога Центру життєстійкості м.Славутич ОСОБА_5 з власної ініціативи та за згодою матері. Підставою до звернення стали ознаки психоемоційного неблагополуччя, що виникли внаслідок взаємодії у сімейному середовищі. У процесі роботи психолога з дитиною було виявлено, що у дитини спостерігаються напружені відносини з батьком та його дружиною. Зі слів дитини, під час перебування у батька вона відчуває тиск, провину, стикається з маніпуляціями з боку батька, а також вербальним приниженням з боку його дружини («ти тут -ніхто»). Дитина повідомила психолога про небажання відвідувати батька щовихідних, однак відчуває страх і вину перед відмовою, відчуття провини є дуже важким для неї, оскільки вона боїться засмутити батька та відчуває відповідальність за його емоції. Крім того, дитина накопичує в собі гнів через несправедливе ставлення та постійні докори, але не знає як впоратись з чим почуттям, що призводить до внутрішньої напруги та емоційного виснаження. Спостерігається емоційне насильство (постійні докори, приниження, нав`язування провини). У той же час у дитини відзначається теплий та підтримуючий контакт з мамою та вітчимом, якого вона описує як людину, що надихає, підтримує та вірить у неї. Дитина повідомила, що почувається некомфортно у будинку батька через відсутність уваги з його боку, брак безпеки у власному просторі (кімната не є приватною), а також через вербальне приниження з боку нової дружини батька («ти ніхто в цьому домі») та нав`язування відповідальності за молодшу дитину. За висновком, у дитини ОСОБА_16 спостерігається ознаки психотравматизації, які пов`язані з сімейним середовищем та взаємодією з батьком і його новою дружиною (том 1 а.с. 156).
За висновком органу опіки та піклування Вишгородської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 16.10.2025 №523, наданим на виконання вимог ухвали суду від 29 вересня 2025 року, орган опіки та піклування з посиланням, зокрема, на пункт 2 -3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 « Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», вважав за недоцільне надання дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на тимчасовий виїзд/виїзди ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Королівства Іспанії без згоди та супроводу матері ОСОБА_3 , який складатиме 12 календарних місяців, оскільки дане право надане законодавцем ( том 2 а.с. 44-46, 50-52, 103-105). 
13 травня 2026 року орган опіки та піклування Вишгородської міської ради для підготовки висновку щодо розв`язання спору на виконання вимог протокольної ухвали суду від 04 травня 2026 року відібрав письмові пояснення від ОСОБА_2 та 18 травня 2026 року від ОСОБА_3 .У письмових пояснень ОСОБА_3 звертала увагу на чинне законодавство України, яким передбачена можливість під час воєнного стану виїзду дитини за кордон у супроводі батька або баби без нотаріального посвідчення матір`ю, під час опитування судом дитина висловила чітке небажання виїжджати за кордон разом із батьком чи бабою, тому думка дитини, її емоційний стан та психологічний комфорт повинні бути враховані при підготовки висновку відповідно до принципу найкращих інтересів дитини. ОСОБА_2 у письмових поясненнях вказував на своє бажання як батька забезпечити відпочинок доньці під час літніх канікул протягом липня 2026 року у Албанії та відсутність порозуміння щодо цього питання з ОСОБА_3 ( том 5 а.с. 207-212). 
19 травня 2026 року працівники служби у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради провели обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , про що склали акти обстеження за №34 та №35. Відповідно до акту обстеження умов проживання №34 від 19.05.2026 ОСОБА_1 мешкає у двоповерховому будинку за вказаною адресою. Умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам. До будинку підведені всі необхідні комунікації. Кімнати чисті, просторі, затишні. Наявні меблі та техніка для проживання. Для проживання ОСОБА_4 облаштована окрема кімната, наявне ліжко, шафа, стіл, одяг та умови для розвитку, ігор ( том 5 а.с. 211). Згідно з актом умов проживання №35 від 19.05.2026 ОСОБА_2 за вказаною адресою мешкає у двоповерховому будинку. Умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам. До будинку підведені всі необхідні комунікації. Кімнати мебльовані, наявна техніка для комфортного проживання. Для проживання ОСОБА_4 відведена окрема кімната. Наявні меблі для сну, одягу та навчання та музичний інструмент ( гітара) ( том 5 а.с. 210). 
Згідно з висновком органу опіки та піклування Вишгородської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18.06.2026 №634, наданим на виконання вимог протокольної ухвали суду від 04 травня 2026 року, орган опіки та піклування з посиланням, зокрема, на пункт 2-3 Правил постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 « Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», вважав за недоцільне надання дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на тимчасовий виїзд/виїзди ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Албанії без згоди та супроводу матері ОСОБА_3 , оскільки дане право надане законодавцем ( том 5 а. с. 190-193). 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної і позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
За загальними правилами змагального процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( статті 12, 81 ЦПК України). 
За змістом статей 76-78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. 
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих та адміністративних заходів. 
Частиною третьою статті 9 Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним із батьків, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування ( стаття 18 Конвенції). 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. 
За змістом положень статей 141, 150-152, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані забезпечити дитині належні умови виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частинами першою, другою статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 
Відповідно до статті 8 Закону України « Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Положеннями частини п`ятої статті 157 СК України визначено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.
У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.
Статтею 257 СК України передбачено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. 
Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. 
Регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру» Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». 
Згідно з частиною першою статті 1 цього Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. 
Порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону визначається Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 ( у редакції постанови від 25 серпня 2010 року № 724) ( далі- Правила). 
Відповідно до пункту 2-3 вказаних Правил ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 383 від 29 березня 2022 року) виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів.
Натомість пунктами 3,4 Правил одночасно передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують ( пункт 3). 
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 
2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: 
якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; 
якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів інформаційно-комунікаційної системи “е-Консул”; 
у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: 
свідоцтва про смерть другого з батьків;
рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; 
рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; 
рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; 
рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; 
довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); 
довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 
свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України ( пункт 4). 
Згідно з пунктом 5 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. 
З аналізу вказаних правових норм вбачається, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі, якщо відсутні заперечення другого з батьків та обома батьками досягнуто згоди із вказаного питання. 
В іншому випадку, як передбачено умовами Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків можливий за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків при наявності однієї із підстав, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. 
У судовому засіданні встановлено, що між позивачами та відповідачем не досягнуто згоди та існує не вирішений у досудовому порядку спір щодо можливості виїзду малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі батька та баби за межі України, зокрема, до Албанії. 
Так, сторона відповідача стверджує, що позовна заява подана до суду з метою створення штучного спору. Штучність такого позову сторона відповідача пояснює тим, що станом на даний час у провадженні Вишгородського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа № 363/57/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна колишнього подружжя, і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_1 , про визнання майна особистою приватною власністю, на підтвердження чого надала суду копії процесуальних документів Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/57/25 ( ухвали про відкриття провадження від 13.01.2025 та ухвали про прийняття до розгляду зустрічного позову від 02.04.2025) ( том 1.а.с. 152-155).
Про наявність між сторонами тривалого неврегульованого спору стосовно участі у вихованні дитини малолітньої ОСОБА_4 свідчать долучені до матеріалів справи копії документів, надані ОСОБА_2 через свого представника- адвоката Попову І.С.: про його звернення до начальника Славутицького ВП Броварського ВП ГУНП в Київській області із заявою від 08.10.2019 та відібрані у зв`язку з цим від нього письмові пояснення від 07.09.2019, 08.10.2019; заяви до Служби у справах дітей та сім`ї Славутицької міської ради Київської області від 08.10.2019; роздруківки скріншотів з екрану мобільного телефону із зображенням спілкуванням у месенджері з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; звернень до служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради від 24.12.2024, від 28.10.2024, від 24.10.2024; відповідей служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради від 19.11.2024, від 24.01.2025; від 05.09.2024, від 24.01.2025, від 19.08.2024; відповіді ВП №2 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 28.09.2024 ( том 1 а.с. 181-203).
В заперечення тверджень сторони відповідача в частині перебування малолітньої ОСОБА_4 станом на дату початку повномасштабного вторгнення та подальшого її перебування з батьком ОСОБА_2 представник позивачів надала до матеріалів справи роздруківки скріншотів листування з мобільного телефону із зображенням спілкування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за період з лютого 2022 року по травень 2022 року, під час якого ОСОБА_3 періодично з`ясовує в ОСОБА_2 щодо стану дитини в умовах початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ОСОБА_2 періодично їй відповідає щодо стану дитини; відповідь ГУНП в Хмельницькій області від 21.10.2024, в якій повідомленопро те, що ОСОБА_3 у квітні 2022 року не зверталась до відділу документального забезпечення ГУНП в Хмельницькій області із заявою про встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( том 4 а.с. 87-97, 54-55).
Зазначені обставини про наявність спору між сторонами також підтверджуються наданими стороною відповідача копіями документів: заяви ОСОБА_10 начальнику Славутицького ВП Броварського відділу ГУНП в Київській області від 12.08.2019, пояснень начальнику служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради від 13.01.2025, 05.11.2024, 23.04.2024, роздруківкою скріншоту з мобільного телефону із зображенням спілкування у месенджері між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому ОСОБА_3 висловила прохання ОСОБА_2 ( том 2 а.с. 58-68).
Надані стороною відповідача на підтвердження обставин відмови батька дитини надати дозвіл матері дитини на оформлення для малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , візи до Канади, зокрема, копія договору з ФОП ОСОБА_17 про надання туристичних послуг, внесення передоплати в розмірі 7 500 грн з додатками та копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 , також підтверджують наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу участі позивача ОСОБА_2 у вихованні та організації відпочинку та дозвілля спільної з відповідачем дитини ( том 1 а.с. 157-159).
Отже, всі вказані обставини та надані сторонами на їх підтвердження докази свідчать про наявність між сторонами спору, за вирішенням якого позивачі звернулися до суду. 
А тому, не дивлячись на те, що пунктом 2-3 Правил ( у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 383 від 29 березня 2022 року) передбачено, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону, зазначена обставина з огляду на наведений вище аналіз Правил, та підтвердження наявності між сторонами спору щодо виховання дитини ( про що свідчать заперечення та поведінка сторін за обставин, які виникали за участю малолітньої дитини ОСОБА_4 протягом 2019-2025 років), наявні правові підстави для звернення позивачів до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері.
Відтак, доводи сторони відповідача, якими вона обґрунтовує штучність позову та відсутність у позивачів підстав для звернення до суду із зазначеним позовом суд вважає необґрунтованими та відхиляє з наведених вище мотивів. 
Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
Також, у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Як встановлено судом, малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розірвання шлюбу між її батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_18 проживає разом із матір`ю ОСОБА_3 за місцем її фактичного проживання, відвідує Вишгородський ліцей №1. 
Також суд встановив, що існує судове рішення від 15 квітня 2024 року, яким визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_3 за місцем її проживання. 
До звернення до суду з цим позовом позивачі звертались до відповідача через засоби мобільного зв`язку з проханням надати дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_4 до Королівства Іспанія у липні наступного року, про що направляли відповідачу відповідні повідомлення у месенджері та на підтвердження чого надали суду скріншоти з екранів мобільних телефонів ( том 1 а.с.13-15). У судовому засіданні відповідач підтвердила таке листування з позивачами. З вказаного листування вбачається, що у відповідь на прохання позивачів надати такий дозвіл відповідач вказувала на відсутність бажання дитини їхати разом із бабусею ОСОБА_1 на відпочинок, тому заперечувала щодо такої пропозиції в інтересах дитини. 
При цьому у відзиві на позовну заяву сторона відповідача в обґрунтування заперечень проти позову послалась, зокрема, на ті обставини, що на початку березня 2022 року ОСОБА_2 самовільно вивіз дитину за межі Київської області, але приховав місце перебування дитини від матері, у зв`язку із чим 31 березня 2022 року ОСОБА_3 була вимушена звернутися до Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про викрадення дочки батьком. 04 квітня 2022 року ОСОБА_3 змогла забрати дитину м.Хмельницькому після того, як працівники ГУ НП в Івано-Франківській області зв`язались з батьком і повідомили матері про місцезнаходження дитини. Після квітня 2022 року в приватних бесідах Кужелевський С.Ю. неодноразово погрожував ОСОБА_3 змінити місце проживання дитини, тому у відповідача виникла необхідність визначити місце проживання дитини в судовому порядку. 
Разом із тим між позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 ще з 2019 року існували неузгоджені питання щодо виховання та утримання малолітньої ОСОБА_4 , про що свідчать звернення ОСОБА_2 до Славутицького ВП Броварського ВП ГУНП в Київській області із заявою від 08.10.2019 (про проведення профілактичної бесіди з його дружиною ОСОБА_2 , яка не дає йому бачити дитину, проводити із нею час та забирати її) та проведення перевірки за цим фактом, його заяви та звернення до служби у справах дітей та сім`ї Славутицької міської ради Київської області від 08.10.2019, відповідь ВП №2 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 28.09.2024, в якій зафіксовано факти його звернень до відділення поліції із зазначеного питання 21.04.2019, 07.09.2019, 29.12.2019 ( том 1 а.с. 181-186,197, том 4 а.с. 56-57), а також заява ОСОБА_10 до Славутицького ВП ГУНП в Київській області, в якій вона повідомляє про періодичні сварки відносно спілкування та виховання спільної дитини, які виникають між нею, її чоловіком ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_1 ; талон повідомлення Єдиного обліку №3617 про прийняття і реєстрацію повідомлення ОСОБА_10 щодо вчинення стосовно неї домашнього насильства її чоловіком ОСОБА_2 від 30.12.2019 ( том 2 а.с. 58-59). 
Також неузгоджені питання щодо виховання спільної дочки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникали і протягом 2024-2025 років, про що свідчать скріншоти з екрану мобільного телефону із зображенням листування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 з ОСОБА_4 ( том 1 а.с. 189-193, 200), звернення ОСОБА_2 до служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради від 28.10.2024, 24.12.2024 та відповіді на них від 19.08.2024, 05.09.2024, 24.01.2025 ( том 4 а.с.195-196, 198-199, 200 зв.ст.-203); пояснення ОСОБА_3 начальнику служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради від 23.04.2024, 05.11.2024, 13.01.2025 ( том 2 а.с. 60-66). 
Крім того, під час розгляду справи № 756/6412/23 адвокат Попова І.С., яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , пропонувала ОСОБА_3 врегулювати спір щодо визначення місця проживання дитини шляхом укладення мирової угоди та направила проєкт такої мирової угоди для узгодження ( том 4 а.с.58-64). 
У судовому засіданні малолітня ОСОБА_4 висловила свою думку про те, що вона не бажає їхати на відпочинок за кордон ні з батьком, ні з бабусею. При цьому пояснила, що не дуже довіряє батькові та боїться, що може не повернусь до мами, бо таке уже було на початку війни, коли батько її забрав і вони поїхали у Білу Церкву, а потім до Хмельницька, з бабусею має складні відносини, вони рідко бачаться. 
Під час заслуховування думки дитини для того, щоб вона була об`єктивною, суд видалив із зали судового засідання позивачів та відповідача, а після того, як дитина висловилася, останнім було повідомлено про те, що розповіла дитина, позивачі та відповідач мали можливість поставити дитині запитання. Крім того, під час заслуховування думки дитини представники сторін мали можливість безпосередньо сприймати те, що повідомляла дитина. 
Присутня під час заслуховування думки дитини практичний психолог соціальний педагог Славутицької гімназії «Крокус» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області ОСОБА_8 після заслуховування думки дитини підтвердила відсутність психологічного тиску на дитину з боку учасників судового процесу. 
Вислухавши думку дитини малолітньої ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що її не бажання їхати з батьком ОСОБА_2 та бабою ОСОБА_1 за кордон до Албанії для відпочинку є щирим та висловленим самостійно. 
Надані після опитування думки дитини стороною позивачів світлини та їх копії, які, на думку сторони позивачів, відображають дійсні відносини між батьком ОСОБА_2 та дитиною ОСОБА_4 , на яких зображено проведення ними спільного дозвілля, не є достатніми доказами, які б давали суду підстави для неврахування думки малолітньої ОСОБА_4 у цій справі ( том 4 а.с. 172;193-206). 
Частинами четвертою-шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення або поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини ( частина четверта та шоста статті 19 СК України).
Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру, а тому підлягає оцінці нарівні з іншими доказами у справі. 
Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 742/710/19.
У висновку, затвердженому рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради за №634 від 18.06.2026, орган опіки та піклування врахував положення статті 141, 151 СК України, статтю 29 ЦК України, пункт 6 Декларації про права дитини, статті 18,27 Конвенції про права дитини, пункт 2-3 постанови КМУ від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та вважав за недоцільне надання дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на тимчасовий виїзд/виїзди ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Албанії без дозволу та супроводу матері ОСОБА_3 , оскільки дане право надано законодавством. 
Разом із тим, оцінюючи наданий висновок, суд вважає, що орган опіки та піклування не звернув уваги на наявність між сторонами тривалих конфліктних відносин щодо участі у вихованні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і сформулював свій висновок лише посиланням, зокрема, на пункт 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджений постановою КМУ від 27.01.1995 №57, а тому такий висновок не можна вважати обґрунтованим, оскільки наведений вище аналіз пунктів 2-3, 3, 4 та 5 Правил у сукупності свідчить, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі, якщо відсутні заперечення другого з батьків та обома батьками досягнуто згоди із вказаного питання. 
Відтак орган опіки та піклування Вишгородської міської ради не висловив належним чином свою думку щодо розв`язання спору, а тому такий висновок суд не може прийняти до уваги, оскільки в ньому відсутня оцінка щодо відповідності заявлених позовних вимог найкращим інтересам дитини.
Що стосується попереднього висновку органу опіки та піклування Вишгородської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 16.10.2025 №523, то суд також не бере його до уваги, оскільки він був прийнятий щодо первісних позовних вимог. 
Враховуючи викладене, суд зазначає, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини, а також право інших членів сім`ї, зокрема баби, на спілкування зі своєю онукою, не можуть тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
Тому за встановлених обставин, ухвалюючи рішення у справі, суд виходить із найкращих інтересів дитини та, враховуючи її думку в сукупності з іншими наявними у справі доказами, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки з урахуванням оцінки сімейної ситуації, яка склалася між сторонами, задоволення заявлених позовних вимоги суперечитиме інтересам дитини. 
Даючи оцінку іншим доводам учасників справи, викладеним ними у поданих до суду заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, з посиланням на судову практику судів першої інстанції, Верховного Суду, практику ЄСПЛ та наданих у судовому засіданні поясненнях, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати по оплаті судового збору.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то підстави для покладення на відповідача судових витрат на оплату судового збору відсутні. 
До початку судових дебатів представник відповідача-адвокат Поліщук С.Ю. зробила заяву в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України про те, що докази про розмір судових витрат, які понесла відповідач на професійну правничу допомогу, буде подано протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.
За вказаних обставин відповідно до частини сьомої статті 265 ЦПК України необхідно призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення, встановити строк для подання сторонами доказів щодо розміру понесених ними витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі викладеного, керуючись статтями 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю. 
Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу відповідача ОСОБА_3 на 13 липня 2026 року 12 годину 00 хвилин без повідомлення учасників справи. 
Встановити строк для подання відповідачем ОСОБА_3 доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу - п`ять днів після ухвалення рішення суду. 
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи: 
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 .
Позивач- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 .
Відповідач- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 . 
Третя особа- Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, код ЄДРПОУ 44108854, місцезнаходження: площа Шевченка Т., будинок №1, місто Вишгород, Вишгородський район, Київська область.
Третя особа- Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, код ЄДРПОУ 04527684, місцезнаходження: Центральна площа, будинок №7, місто Славутич, Вишгородський район, Київська область. 
Третя особа- Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, код ЄДРПОУ 04054866, місцезнаходження: площа Шевченка Т., будинок №1, місто Вишгород, Вишгородський район, Київська область.
Третя особа- ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_6 . 
Повне рішення суду складено 06 липня 2026 року. 
Суддя  Н. С. Бабич