ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року
м. Київ

справа № 333/11111/24
провадження № 61-11687св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротенка Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою адвоката Вишнякова Дмитра Олександровича як представника ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року у складі судді Наумової І. Й., та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Гончар М. С., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позову

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати інформацію, що викладена ОСОБА_2 в розмовнику «Вайбер» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_1», а саме: «Очень важно, чтобы на собрании председатель вместе с бухгалтером дала объяснение с оплатой на октябрь и «не получившийся» ноябрь. То, что вернули деньги в качестве предоплаты за декабрь, не снимает с них ответственности за прокрученную аферу с деньгами жильцов. А также подробную информацию о так сказать Нашей Компании Универсалбул, когда она заключила с ним договор? С ее слов, с ноября, хотя мы до 1.12. относились к МЛД ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (управляющий «Универсалбуд», ОСОБА_5 (депутат) очень давно «сотрудничают». Покопавшись на досуге в интернете, почитавши разную инфу об этих людях и их действиях, очень многое становится ясно, много ума не надо, чтоб понять всю эту «кухню». ІНФОРМАЦІЯ_1 для них заработок и «отмывка денег», вот что я думаю», - недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 та такою, що дискредитує його в очах громадян, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій; зобов`язати ОСОБА_2 видалити цей пост та зобов`язати спростувати інформацію, що викладена в ньому, шляхом розміщення в розмовнику «Вайбер» в групі «ІНФОРМАЦІЯ_1» резолютивної частини рішення у цій справі; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн та судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу.

Як на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 у розмовнику «Вайбер» у групі «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка налічує 175 учасників, виклала наведений вище пост.

На думку позивача, вказаний пост ОСОБА_2 є таким, що містить недостовірну інформацію, образи щодо нього, відомості, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію. Звинувачення його у корупційних зв`язках та здійсненні дій щодо відмивання грошей, тобто фактичне звинувачення у скоєнні дій, що містять ознаки складу злочину, не можна віднести до категорії «оціночні судження».

Позивач зазначав, що після оприлюднення посту йому почали телефонувати обурені жителі будинку, в якому проживає ОСОБА_2 , і не тільки вони, з вимогою надати пояснення з приводу інформації, викладеної у пості. Ці всі події відволікали позивача від роботи, повсякденного життя, змінився нормальний устрій його життя, з`явилися проблеми зі здоров`ям: підвищення артеріального тиску, стан тривоги та інше. В результаті порушення особистих немайнових прав ОСОБА_1 , йому було завдано моральної шкоди, яка полягала у переживанні, знервованості, обуренні у зв`язку з поширенням щодо нього неправдивої інформації, що принижує його професійні та людські якості.

Ураховуючи викладене, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Комунарський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 10 червня 2025 року в задоволенні позову відмовив. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що інформація, викладена в пості відповідача, є її оціночними судженнями, правдивість яких не можна перевірити на предмет їх дійсності. Зазначені у пості висловлювання є вираженням суб`єктивної думки та поглядів відповідача щодо вказаних у ньому осіб, зокрема і позивача, і не свідчать про приниження його честі, гідності та ділової репутації, оскільки відображають власні думки відповідача, основані на її баченні певної інформації щодо нього та інших осіб, які згадуються, їх взаємодії, діяльності, викладеної в інтернеті, інших чатах, та власних висновках щодо цієї інформації, є оцінкою отриманої інформації. 

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Запорізький апеляційний суд постановою від 02 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подано адвокатом Вишняковим Д. О. залишив без задоволення. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована обґрунтованістю і законністю рішення суду першої інстанції. У цій справі немає підстав вважати, що оспорювана інформація, з огляду на її суб`єктивний і оціночний характер, контекст, в якому відбулося її поширення, та відомості про сторін цієї справи, є такою, що підлягає спростуванню в судовому порядку. Позивач не позбавлений можливості скористатись своїм правом на відповідь.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Вишняков Д. О. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 та постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 308/8429/19, від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц, від 19 жовтня 2022 року у справі № 753/22612/17.

На обґрунтування вимог касаційної скарги заявник зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є такими, що ухваленні з порушенням норм матеріального та процесуального права України, і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. 

Звинувачення позивача у корупційних зв`язках та здійсненні дій, щодо відмивання грошей, тобто фактично звинувачення у скоєнні дій, що містять ознаки складу злочину, ніяк не можна віднести до категорії оціночні судження.

03 жовтня 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, мотивований законністю і обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

06 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 у месенджері «Вайбер» у чаті групи «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка налічує більше одного учасника, виклала пост такого змісту (далі - мовою оригіналу):

«Очень важно, чтобы на собрании председатель вместе с бухгалтером дала объяснение с оплатой на октябрь и «не получившийся» ноябрь. То, что вернули деньги в качестве предоплаты за декабрь не снимает с них ответственности за прокрученную аферу с деньгами жильцов. А также подробную информацию о так сказать Нашей Компании Универсалбул, когда она заключила с ним договор? С ее слов с ноября, хотя мы до 1.12. относились к МЛД. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (управляющий «Универсалбуд», ОСОБА_5 (депутат) очень давно «сотрудничают». Покопавшись на досуге в интернете, почитавши разную инфу об этих людях и их действиях, очень многое становится ясно, много ума не надо, чтоб понять всю эту «кухню». ІНФОРМАЦІЯ_1 для них заработок и «отмывка денег», вот что я думаю». 

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги те, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 08 липня 1986 року у справі «Lingens v. Austria» (Лінгенс проти Австрії»), № 9815/82, § 46, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

У своїй практиці ЄСПЛ розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, та правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Lingens v. Austria» (Лінгенс проти Австрії»)). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1997 року у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії», пункт 47).

Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Встановивши, що частина поширеної у дописі інформації не містить конкретизації чи фактичних відомостей щодо дій або поведінки позивача, а згадки про ОСОБА_1 та інших осіб мають характер припущень відповідача стосовно діяльності публічних чи посадових осіб без наведення конкретних фактів та індивідуалізації таких тверджень щодо позивача, а також врахувавши, що окремі висловлювання викладені у переносному значенні та допускають різне тлумачення, а завершення допису фразою «вот, что я думаю» свідчить про вираження особистої позиції відповідача, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оспорювана інформація має характер оціночних суджень, адже не містить тверджень про конкретні факти (час, спосіб, кількість тощо), є вираженням суб`єктивної думки відповідача та не спрямована на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача.

Оскільки суди не встановили порушень прав позивача діями відповідача, немає й підстав для відшкодування моральної шкоди, адже ця вимога є похідною.

Вирішуючи спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановили обставини справи, дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що звинувачення позивача у корупційних зв`язках та здійсненні дій, щодо відмивання грошей, тобто фактично звинувачення у скоєнні дій, що містять ознаки складу злочину, ніяк не можна віднести до категорії оціночні судження були підставою заявлених позивачем вимог у цій справі, яким суди надали належну правову оцінку, тому вони додаткової оцінки не потребують.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень. 

Висновки судів з урахуванням встановлених фактичних обставин справи не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, що зазначені в касаційній скарзі.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Вишнякова Дмитра Олександровича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. Ю. Зайцев	
		
	І. А. Воробйова	
		
	Є. В. Коротенко