Справа № 127/22744/25
Провадження № 22-ц/801/918/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року	Справа № 127/22744/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Міхасішина І. В.,
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аксіліум Фінанс»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Романюк Л. Ф. в залі суду в місті Вінниця, дата складення повного тексту рішення невідома,
у цивільній справі № 127/22744/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аксіліум Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

встановив:
Короткий зміст вимог 
У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аксіліум Фінанс» звернулося до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 21 грудня 2019 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CL-250136, відповідно до умов якого АТ «Кредобанк» надало відповідачу кредитні кошти. Відповідно до умов якого, банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався у порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. 
Відповідач свої зобов`язання не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість, загальний розмір якої, станом на 08.11.2023 заборгованість за кредитним договором складала: 31473,08 грн, у тому числі строкове тіло - 0 грн, прострочене тіло – 16247,73 грн, строкові відсотки – 0 грн, прострочені відсотки – 15225,35 грн.
За період з 09.11.2023 по 31.05.2025 на суму заборгованості, відповідно до умов кредитного договору нараховано відсотки за користування кредитом, зокрема станом на 31.05.2025 – 32391,04 грн. Усього сума нарахованих відсотків за наведений вище період становить 32391,04 грн. Загалом сума заборгованості за кредитним договором складає 63864,12 грн.
08 листопада 2023 року між АТ «Кредобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марин-Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Марин-Фінанс») укладено договір факторингу, відповідно до умов якого АТ «Кредобанк» відступило на користь ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» права грошової вимоги до боржників за договорами, зокрема, за договором №CL-250136 від 21 грудня 2019 року відносно ОСОБА_1 .
12 грудня 2024 року рішенням № 12/12/24-1 ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» змінило найменування на ТОВ «ФК «Аксіліум Фінанс».
Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 вищезазначену заборгованість за кредитним договором, витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн та судовий збір.
Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Аксіліум Фінанс" борг за кредитним договором від 21 грудня 2019 року №CL-250136 у загальному розмірі 63 864 грн. 12 коп., з яких: 16247,73 грн. –прострочена заборгованість за тілом кредиту, 15 225,35 грн. – прострочена заборгованість за відсотками за користування кредитом, 15 225 грн. 35 коп. заборгованість за строковими відсотками.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Аксіліум Фінанс" понесені у справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову до суду в розмірі 2 422 грн. 40 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн 00 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 21.12.2019 було укладено кредитний договір №CL-250136, за умовами якого відповідач отримала кредитні кошти у сумі 22 631,35 грн строком до 20.12.2024 зі сплатою 65 % річних та зобов`язалася належним чином виконувати умови договору щодо повернення кредиту і сплати процентів. Підписанням договору, графіка платежів та анкети-заяви відповідач підтвердила ознайомлення з умовами кредитування та добровільне прийняття на себе відповідних зобов`язань.
Суд установив, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконувала, унаслідок чого утворилась прострочена заборгованість. 08.11.2023 між АТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» укладено договір факторингу, за яким до нового кредитора перейшло право вимоги за спірним кредитним договором. У подальшому товариство змінило найменування на ТОВ «ФК «Аксіліум Фінанс».
Згідно з поданим позивачем розрахунком заборгованість станом на 28.02.2025 становить 63 864,12 грн, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту — 16 247,73 грн, за процентами — 15 225,35 грн, а також нараховані проценти після відступлення права вимоги. Наданий розрахунок відповідачем не спростований, доказів погашення заборгованості чи заперечень щодо її розміру суду не подано.
Посилаючись на положення статей 525, 526, 610, 625, 638, 1049, 1050, 1054, 512 ЦК України, суд дійшов висновку, що позивач довів факт укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів, наявність простроченої заборгованості та правомірність переходу права вимоги до нового кредитора. Оскільки відповідач порушила умови кредитного договору та не виконала грошове зобов`язання, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
У зв`язку з цим суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Аксіліум Фінанс» 63 864,12 грн заборгованості, а також 2 422,40 грн судового збору.
Водночас суд частково задовольнив заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши, що заявлена сума 6 000 грн є неспівмірною зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та відсутністю його участі у судових засіданнях. З урахуванням принципів розумності та співмірності суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру таких витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У березні 2026 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення повністю та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 березня 2026 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 березня 2026 року, після усунення недоліків відкрито апеляційне провадження у справі, надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31 березня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 18 травня 2026 року для розгляду цієї справи замінено суддю Стадника І. М. та визначено склад колегії суддів: (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді Матківська М. В., Міхасішин І. В.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права.
Апелянт зазначає, що відступлення права вимоги можливе лише щодо дійсної та існуючої на момент переходу вимоги. У зв`язку з цим суд повинен був перевірити обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора, а також наявність правових підстав для нарахування заявленої до стягнення заборгованості.
На думку скаржника, нарахування процентів після спливу строку кредитування суперечить положенням ЦК України та правовим висновкам Верховного Суду, оскільки проценти за користування кредитом можуть нараховуватись лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Відтак заявлений позивачем розрахунок заборгованості є неправомірним.
Крім того, апелянт посилається на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від сплати неустойки та інших платежів, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначає, що аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.10.2023 у справі №706/68/23.
Також апелянт наголошує, що розмір нарахованих процентів є неспівмірним сумі основного боргу, порушує принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику як споживачу фінансових послуг. На переконання скаржника, можливість стягнення надмірних процентів перетворює їх із засобу забезпечення виконання зобов`язання на несправедливий та надмірний тягар для боржника і спосіб отримання кредитором необґрунтованого прибутку. На підтвердження наведеного апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12.02.2025 у справі №679/1103/23 та Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19.
Окрім цього, апелянт вважає, що позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності, оскільки кредитний договір укладений 21.12.2019, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надійшов, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, що передбачено частиною третьою статті 360 ЦПК України.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що 21.12.2019 між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №CL-250136 за умовами якого банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та строкового характеру використання, а позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані у цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі у строк та на умовах, визначених цим кредитним договором; кредит видається виключно на цілі, визначені у цьому кредитному договорі; сума кредиту 22631,35 грн; строк (термін) кредитування 60 місяців терміном до 20 грудня 2024; для обліку виданих кредитних коштів банк відкриває позичковий рахунок № НОМЕР_1 ; поточний (картковий) рахунок позичальника, на який здійснюється видача кредиту, № НОМЕР_2 ; для запобігання прострочення погашення заборгованості за кредитним договором банк рекомендує позичальнику забезпечити наявність коштів у сумі, не меншій розміру щомісячного платежу на поточному рахунку позичальника з 14 до 21 числа кожного місяця включно; за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 65 % річних (а.с. 27).
Сторони погодили додаток № 1 до кредитного договору № CL-250136 графік платежів за кредитним договором № CL-250136 від 21.12.2019 та розрахунок сукупної вартості кредиту, реальна річна процентна ставка 88,28% річних; загальна вартість кредиту для позичальника за цим кредитним договором становить 77954,77грн., який підписано відповідачем (а.с.28).
Також відповідачем підписано анкету-заяву №33218 від 21.12.2019, у якій підтвердила обізнаність з умовами надання кредиту, викладеними в пам`ятці клієнту.
08 листопада 2023 року між АТ Кредобанк і ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» укладено договір факторингу із відступленням права грошової вимоги за кредитним договорами та прав за забезпечувальними договорами, за умовами якого позивач набув право вимоги до боржників, зазначених у додатку № 1 до цього договору.
Згідно з додатком № 1 до договору факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами від 08 листопада 2023 року до ТОВ ФК Марин-Фінанс перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № CL-250136 від 21.12.2019 на суму 31 473,08 грн.
Згідно з наданого розрахунку, заборгованість відповідача за період з 02.11.2020 по 31.05.2025 станом на 08.11.2023 (день відступлення права вимоги) за кредитом становить у розмірі 31473,08 грн, з яких: сума заборгованості за тілом кредиту (строкова) 0 грн; сума заборгованості за тілом кредиту (прострочена) 16247,73 грн; сума заборгованості за відсотками (строкова) 0 грн; сума заборгованості за відсотками (прострочена) 15225,35 грн (арк.15).
Відповідно до цього ж розрахунку заборгованості сума заборгованості станом на 28.02.2025 - 63864,12 грн, яка складається з наявної заборгованості станом на 08.11.2023 - 39302,08 грн. та нарахованих відсотків за період з 09.11.2023 по 31.05.2025 у розмірі 32391,04 грн.
12.12.2024 рішенням № 12/12/24-1 учасника ТОВ "ФК "Марин-Фінанс" змінено найменування товариства на ТОВ "ФК "Аксіліум Фінанс" (а.с.14).

Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень частини першої статті 369ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Приписами статей 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
За положеннями статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, 21.12.2019 між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CL-250136, відповідно до умов якого відповідач отримала кредитні кошти у сумі 22 631,35 грн строком до 20.12.2024. 
Кредитний договір, графік платежів та додатки до нього підписані відповідачем власноруч, а тому саме з моменту укладення договору між сторонами виникли взаємні права та обов`язки, які є обов`язковими для виконання відповідно до положень статей 525, 526, 629 ЦК України.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів, як і факт неналежного виконання нею умов кредитного договору, апелянтом не спростовано. Доказів повного або часткового погашення заборгованості у розмірі, який би свідчив про відсутність боргу, матеріали справи не містять. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідач допустила прострочення виконання грошового зобов`язання, унаслідок чого у кредитора виникло право вимоги щодо стягнення заборгованості.
Посилання апелянта на те, що відступлення права вимоги могло відбутися виключно щодо «дійсної вимоги», колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Так, судом достовірно встановлено факт існування між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 кредитних правовідносин, що виникли на підставі кредитного договору №CL-250136 від 21.12.2019, а також факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів. Саме у зв`язку з допущеним простроченням у первісного кредитора виникло право грошової вимоги до боржника, яке існувало на момент укладення договору факторингу.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За змістом статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Наведені норми матеріального права свідчать про те, що заміна кредитора у зобов`язанні не припиняє самого зобов`язання, не змінює його змісту та не впливає на обсяг обов`язків боржника, а лише змінює особу, яка набуває право вимагати належного виконання такого зобов`язання.
Відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договірною передачею прав первісного кредитора новому кредитору та здійснюється на підставі відповідного правочину.
Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові право грошової вимоги до боржника.
При цьому відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути як наявна грошова вимога, строк платежу за якою настав, так і майбутня вимога.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 звернула увагу на те, що до нового кредитора переходять саме ті права та в тому обсязі, які існували у первісного кредитора на момент переходу права вимоги, а підставою такого переходу є укладений між сторонами договір відступлення права вимоги.
Як установлено судом, 08 листопада 2023 року між АТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору права грошової вимоги до позичальників, у тому числі й до ОСОБА_1 за кредитним договором №CL-250136 від 21.12.2019.
На підтвердження переходу права вимоги позивачем надано належні та допустимі докази, а саме: витяг із договору факторингу, який містить істотні умови правочину, а також додаток №1 до договору факторингу, у якому зазначені персональні дані відповідача, номер та дата кредитного договору, а також розмір заборгованості станом на дату відступлення права вимоги.
Із указаного додатку вбачається, що право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №CL-250136 було передано новому кредитору разом із визначеним розміром існуючої заборгованості, що свідчить про наявність дійсної вимоги на момент укладення договору факторингу.
Верховний Суд у своїх постановах від 18 жовтня 2023 року та 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 зазначив, що належними доказами переходу права вимоги є належним чином оформлені договори відступлення права вимоги, реєстри договорів, права вимоги за якими відступаються, а також документи, які підтверджують оплату за договором.
Надані позивачем документи у своїй сукупності підтверджують факт переходу права вимоги саме за спірним кредитним договором та відповідають вимогам належності і допустимості доказів.
При цьому відповідачем не подано жодного належного доказу, який би свідчив про недійсність договору факторингу, відсутність у позивача статусу фінансової установи, припинення кредитного зобов`язання чи відсутність заборгованості на момент переходу права вимоги.
Самі лише припущення апелянта про недоведеність дійсності вимоги не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, матеріалами справи належним чином підтверджено як факт існування кредитного зобов`язання та заборгованості відповідача, так і факт правомірного переходу права вимоги до ТОВ «ФК «Аксіліум Фінанс», а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими та не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного рішення суду.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні змісту зазначеної норми матеріального права та не враховують характер заявлених позовних вимог.
Відповідно до частини четвертої статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання лише у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
Згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного чи надзвичайного стану та протягом тридцяти днів після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором позики або кредитним договором позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Крім того, неустойка та інші платежі, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання відповідних зобов`язань, підлягають списанню кредитодавцем.
Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 та від 18 жовтня 2023 року у справі №706/68/23, дійсно звертав увагу на те, що дія пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України поширюється на правовідносини, що виникають із договорів позики та кредитних договорів.
Разом із тим наведені правові висновки підлягають застосуванню з урахуванням предмета спору та характеру заявлених вимог у кожній конкретній справі.
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить про те, що законодавець установив спеціальні правові наслідки саме за прострочення виконання грошового зобов`язання у період дії воєнного стану. Такі наслідки полягають у звільненні боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, а також від сплати неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, які мають характер санкцій за порушення зобов`язання.
Отже, зазначена норма спрямована на обмеження відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, а не на звільнення його від обов`язку повернути отримані кредитні кошти чи сплатити передбачені договором проценти за користування кредитом.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у даній справі позивачем не заявлено вимог про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, штрафу, пені чи інших видів цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Предметом позову є виключно стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитними коштами, які за своєю правовою природою є платою за користування наданими грошовими коштами, а не санкцією за порушення зобов`язання.
Проценти за користування кредитом є істотною умовою кредитного договору та складовою плати за користування кредитом, що прямо передбачено статтею 1054 ЦК України. Такі проценти нараховуються не як відповідальність за прострочення, а як плата кредитодавцю за надану фінансову послугу.
Натомість відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, має іншу правову природу та застосовується саме у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання. До неї належать інфляційні втрати та три проценти річних, які є способом захисту майнового права кредитора.
Таким чином, проценти за користування кредитом та відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, є різними за своєю правовою природою правовими категоріями, а тому ототожнення їх апелянтом є помилковим.
Крім того, зі змісту пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вбачається, що списанню підлягають саме неустойка, штраф, пеня та інші платежі, нараховані за прострочення виконання зобов`язання. Натомість проценти за користування кредитом не є штрафною санкцією, а є погодженою сторонами оплатою за користування кредитними коштами.
Отже, положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не звільняють позичальника від обов`язку повернути суму кредиту та сплатити проценти за користування ним, а лише обмежують можливість застосування додаткових заходів відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.
Безпідставними є й доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності розміру нарахованих процентів, а також порушення принципів справедливості, добросовісності та розумності.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. 
Отже, саме на відповідача, який заперечував правильність проведених нарахувань, покладався обов`язок доведення неправомірності розрахунку заборгованості, неправильності визначення розміру процентів або невідповідності їх умовам договору.
Разом із тим відповідачем не подано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про помилковість чи недостовірність поданого позивачем розрахунку. Відповідач не надав власного контррозрахунку заборгованості, не подав виписок по рахунку, платіжних документів чи інших доказів, які б спростовували правильність здійснених позивачем нарахувань, хоча, як позичальник, мав можливість отримати відповідну інформацію щодо руху коштів та стану заборгованості за кредитом.
Судом установлено, що при укладенні кредитного договору відповідач добровільно погодилася з усіма його істотними умовами, зокрема щодо розміру процентної ставки, строку кредитування, порядку погашення заборгованості, графіку платежів та загальної вартості кредиту. Відомості про реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту були викладені у додатку до кредитного договору, який підписаний відповідачем без будь-яких зауважень чи заперечень.
Доказів того, що кредитний договір укладений під впливом помилки, обману, тяжких обставин, примусу або за відсутності вільного волевиявлення відповідача, матеріали справи не містять. Так само відсутні докази того, що спірний кредитний договір чи окремі його положення були визнані недійсними у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає, що укладений договір вважається таким, що породжує відповідні цивільні права та обов`язки, доки інше не встановлено законом або судовим рішенням, яке набрало законної сили. До моменту спростування такої презумпції всі права та обов`язки, що виникли з договору, підлягають належному виконанню сторонами.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, установлених статтею 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити закону, інтересам держави і суспільства, а волевиявлення сторони має бути вільним та відповідати її внутрішній волі.
Разом із тим будь-яких доказів недодержання сторонами вимог статті 203 ЦК України під час укладення спірного кредитного договору відповідачем не надано.
Частина третя статті 215 ЦК України передбачає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише за наявності відповідного судового рішення.
Правові наслідки недійсності правочину полягають у тому, що такий правочин не створює юридичних наслідків для сторін. На цьому неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №201/13593/19 та від 11 грудня 2024 року у справі №725/5919/19.
Однак у цій справі кредитний договір недійсним не визнавався, його умови відповідачем не оспорювалися, а тому вони є чинними та обов`язковими для виконання відповідно до статті 629 ЦК України.
Посилання апелянта на неспівмірність процентів із сумою основного боргу не свідчить про незаконність таких нарахувань, оскільки сам по собі значний розмір процентів є наслідком тривалого користування кредитними коштами та невиконання позичальником обов`язку щодо своєчасного повернення кредиту.
Колегія суддів бере до уваги, що проценти були прямо погоджені сторонами у договорі як плата за користування кредитними коштами, а тому їх нарахування здійснювалося не довільно, а відповідно до умов укладеного сторонами правочину.
Принцип свободи договору, закріплений у статтях 6, 627 ЦК України, передбачає право сторін самостійно визначати умови договору, у тому числі розмір процентної ставки, якщо такі умови не суперечать вимогам закону.
Відповідач мала можливість не вступати у кредитні правовідносини або обрати інші умови кредитування, якщо вважав визначений розмір процентів несправедливим чи економічно невигідним. Проте, підписавши кредитний договір без будь-яких застережень, відповідач підтвердила свою згоду з його умовами та прийняла на себе відповідні зобов`язання.
При цьому посилання апелянта на принципи справедливості, добросовісності та розумності не можуть бути підставою для зміни погоджених сторонами умов договору чи звільнення боржника від виконання взятих на себе обов`язків, оскільки зазначені принципи підлягають застосуванню у взаємозв`язку з принципом обов`язковості договору.
Колегія суддів також враховує, що відповідач користувалася отриманими кредитними коштами, не оспорювала факту їх отримання, а тому заперечення щодо розміру процентів фактично зводяться до незгоди з умовами договору після його виконання кредитодавцем, що саме по собі не є правовою підставою для звільнення від виконання грошового зобов`язання.
За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності процентів, порушення принципів справедливості та незаконності умов кредитування є необґрунтованими, не підтверджені належними доказами та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про сплив строку позовної давності.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом із тим за зобов`язаннями, які виконуються частинами, перебіг позовної давності щодо кожного окремого платежу починається з моменту прострочення його сплати.
Кредитний договір діяв до 20.12.2024, а позивач звернувся до суду 21.07.2025 у межах строку позовної давності після завершення строку кредитування та виникнення у кредитора права вимоги щодо повернення всієї суми заборгованості. 
Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів заявлення відповідачем у суді першої інстанції клопотання про застосування позовної давності до ухвалення рішення судом, що відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України є необхідною умовою для її застосування судом.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи ґрунтуються переважно на довільному тлумаченні норм матеріального права, не підтверджуються належними доказами та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.
Відтак колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції правильно вирішено спір з урахуванням засад цивільного судочинства та прав споживачів, а висновки суду не спростовуються доводами апеляційної скарги.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. В. Міхасішин