ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
29.04.2026	Справа № 910/13603/25	

За позовом Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ 
до Міністерства культури України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Кременецько-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник 
про витребування майна
Суддя Сташків Р.Б.
Секретар судового засідання Гарашко Т.В.
Представники сторін:
від позивача – Серафимов І.М.,
від відповідача – Олексієнко В.М.,
від третьої особи – Деревінський І.М.
СУТЬ СПОРУ:
До Господарського суду міста Києва звернувся Свято-Богоявленський жіночий монастир Тернопільської єпархії УПЦ (далі – позивач) з позовом до Міністерства культури України (далі – відповідач) про витребування з незаконного володіння відповідача у власність позивача приміщення загальною площею 591,5 кв.м., які розташовані в корпусі келій (будівлі сестринського корпусу - блок № 1) за адресою: Тернопільська область, м. Кременець, вул. Дубенська, буд. 2, а саме: приміщення № 90 площею 75,8 кв.м.; приміщення № 91 площею 10,8 кв.м.; приміщення № 92 площею 9,3 кв.м.; приміщення № 93 площею 10,7 кв.м.; приміщення № 94 площею 8,9 кв.м.; приміщення № 95 площею 18,1 кв.м.; приміщення № 96 площею 5,2 кв.м.; приміщення № 97 площею 8,6 кв.м.; приміщення № 98 площею 3,4 кв.м.; приміщення № 99 площею 2,1 кв.м.; приміщення № 100 площею 1,6 кв.м.; приміщення № 101 площею 9,7 кв.м.; приміщення № 102 площею 22,0 кв.м.; приміщення № 103 площею 15,2 кв.м.; приміщення № 104 площею 1,3 кв.м.; приміщення № 105 площею 13,4 кв.м.; приміщення № 106 площею 12,6 кв.м.; приміщення № 107 площею 6,1 кв.м.; приміщення № 108 площею 14,7 кв.м.; приміщення № 109 площею 7,7 кв.м.; приміщення № 110 площею 8,4 кв.м.; приміщення № 111 площею 54,6 кв.м; приміщення № 35 площею 15,8 кв.м.; приміщення № 16 площею 38,0 кв.м.; приміщення № 17 площею 4,9 кв.м.; приміщення № 45 площею 16,4 кв.м.; приміщення № 46 площею 21,1 кв.м.; приміщення № 31 площею12,3 кв.м.; приміщення № 32 площею 138,1 кв.м.; приміщення № 33 площею 13,7 кв.м.; приміщення № 34 площею 11,0 кв.м. (далі – Спірні приміщення).
Позов мотивований тим, що Спірні приміщення є власністю позивача на підставі рішення Кременецької районної ради № 114 від 22.12.2000 «Про передачу об`єктів спільної власності територіальних громад району», яким було вирішено передати із спільної власності територіальних громад району у власність позивача будівлі і споруди, які належали Кременецькій центральній районній лікарні, а саме: спец. відділення № 1, організаційно-методичний відділ, відділ швидкої допомоги, складські приміщення, клуб, бібліотеку. Позивач посилаючись на виготовлений на його замовлення технічний паспорт на чернечий корпус і показання свідків, доводить, що передані за вказаним рішенням районної ради приміщення Кременецької центральної районної лікарні і є Спірними приміщеннями, а отже позивач є їх законним власником. Проте відповідач 01.11.2021 зареєстрував за собою право власності на комплекс споруд Богоявленського монастиря загальною площею 3218 кв.м, до складу якого були включені і вищевказані Спірні приміщення загальною площею 591,5 кв.м.
Позивач зазначає, що оскільки державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним, то відповідач визнається фактичним володільцем Спірних приміщень. Тому, позивач вважає, що відповідач незаконного, без відповідної правової підстави, заволодів Спірними приміщеннями, власником яких є позивач, і останній має право витребувати це майно з незаконного володіння відповідача, за яким воно зареєстроване на праві власності.
Відповідач позов не визнав. Свої заперечення мотивував тим, що:
- Спірні приміщення розміщені у межах корпусу келій, що є складовою пам`ятки національного значення «Комплекс споруд Богоявленського монастиря», а отже становлять частину об`єкта культурної спадщини національного значення, що має статус державної власності, включений до Переліку об`єктів, які не підлягають приватизації, та до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як єдиний комплекс;
- враховуючи вимоги частини 2 статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» Спірними приміщеннями, як державною власністю, від імені держави мала право розпорядитися обласна адміністрація, а не районна рада;
- районна рада як орган місцевого самоврядування не була наділена повноваженнями розпоряджатися пам`яткою цієї категорії та відчужувати її (в цілому чи частково) на користь приватних суб`єктів, а тому з урахуванням вимог частини другої статті 19 Конституції України рішення органу, прийняте поза межами компетенції та з порушенням спеціального законодавства, не може породжувати речових прав на майно, вилучене із цивільного обігу і закріплене за державою;
- обраний позивачем спосіб захисту не враховує спеціальний режим спадщинного майна, не ставить під сумнів та не оскаржує акти Кабінету Міністрів України і наказ відповідача щодо передачі й закріплення цілісного майнового комплексу Заповідника, а тому є неналежним для зміни встановленого статусу пам`ятки;
- відповідач також зазначив на пропуск позивачем позовної давності, оскільки із цим позовом останній звернувся до суду 25.11.2025, тоді як державна реєстрація права власності за відповідачем була здійснена 01.11.2021.
Ухвалою суду від 14.01.2026 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача – Кременецько-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник (далі – третя особа).
Третя особа проти задоволення позову заперечила з тих підстав, що Спірні приміщення входять до комплексу споруд Богоявленського монастиря, є пам`яткою культурної спадщини, і державним майном. 
Відповідно до прийнятого у 1991 році Верховною Радою України Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», який є спеціальним законом у спірних правовідносинах, право на передачу Спірних приміщень у безоплатне користування або у власність позивача, як релігійної організації, належало виключно обласній державній адміністрації, а не районній раді. 
Жодних підтверджень перебування пам`ятки архітектури національного значення – Комплексу споруд Богоявленського монастиря у власності Кременецької районної ради та наявності права розпорядження цим майном вказаним органом немає, а тому надане рішення цієї ради є недопустимим доказом.
У судовому засіданні представники сторін підтримали свої вимоги і заперечення із вищевикладених мотивів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд 

ВСТАНОВИВ:
На території міста Кременець по вул. Дубенська, 2 розташована пам`ятка архітектури національного значення – комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський костел, 1760 року, корпус келій, 1760 року, дзвіниця, ХХ ст.), загальною площею 3218,0 кв.м, охоронний номер 190028 (старий охоронний № 1591 Н), реєстровий №26024191.18.АААДДЛ151.
До ансамблю монастиря, оточеного мурованою загорожею, належать Богоявленський собор, двоповерховий чернечий корпус із Миколаївською церквою (обидві споруди середини XVIII ст. в стилі пізнього бароко), дзвіниця з невеликою церквою преподобного Іова Почаївського (поч. XX ст.) і господарські будівлі.
Постановою Ради Міністрів Української РСР від 06.09.1979 № 442 Комплекс споруд Богоявленського монастиря (охоронний номер 1591 Н) взято на облік як пам`ятку архітектури та включено до Списку пам`ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 24.08.1963 № 970 «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР».
За загальноприйнятим значенням словосполучення «комплекс споруд» розуміється сукупність об`єктів будівництва (будівель, прибудов, інженерних комунікацій), об`єднаних спільним функціональним призначенням, архітектурним стилем або інфраструктурою, які розташовані на єдиній відведеній земельній ділянці (див. напр.: Велика українська енциклопедія (ВУЕ); https://vue.gov.ua/). 
Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської обласної Ради Народних депутатів від 29 листопада 1990 року № 258 «Про взяття на баланс республіканських пам`яток архітектури головним управлінням архітектури і містобудування облвиконкому» головному управлінню облвиконкому доручено взяти на баланс Комплекс споруд Богоявленського монастиря у м. Кременець. 
Крім того, вказаний комплекс споруд знаходився у списку пам`яток архітектури державного значення на території Кременецького району, взятих на баланс управління містобудування та архітектури Тернопільської облдержадміністрації, затвердженому розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 23 березня 1998 року № 115 «Про внесення часткових змін до рішення облвиконкому від 29 листопада 1990 року № 258 «Про взяття на баланс республіканських пам`яток архітектури головним управлінням архітектури і містобудування облвиконкому».
Відповідно до пункту 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками культурної спадщини відповідно до цього Закону.
Пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абзац шостий частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
За визначенням наведеним у абзацах другому та третьому статті 1 зазначеного Закону культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини, зокрема, визначних місць, споруд, комплексів (ансамблів), їхніх частин, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
Відтак, увесь комплекс споруд Богоявленського монастиря (зокрема Богоявленський собор (1760 року), Корпус келій (1760 року) та Дзвіниця XX ст.) є об`єктом культурної спадщини та належав і належить до об`єктів соціально-культурної сфери, оскільки призначений для задоволення культурних, а також духовних потреб населення.
Також судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року № 583 «Про Кременецько-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник» утворено третю особу.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 635-р від 16 листопада 2002 «Про передачу пам`яток архітектури та містобудування до сфери управління Держбуду» прийнято пропозицію Держбуду, погоджену з Тернопільською облдержадміністрацією, Кременецькою районною та Кременецькою міською радами, Мінекономіки, Мінфіном, Фондом державного майна та Держкомстатом, про передачу пам`яток архітектури та містобудування, та передано із сфери управління Тернопільської облдержадміністрації до сфери управління Держбуду, зокрема, Комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський костел, 1760 рік, Корпус келій, 1760 рік, Дзвіниця, XX століття) у м. Кременець по вул. Дубенська, 2 (додаток № 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2002 р. № 635-р).
Відповідно до акта приймання-передачі, затвердженого 11 лютого 2003 року головою Держбуду України, Комплекс споруд Богоявленського монастиря за адресою: вул. Дубенська, 2, м. Кременець Тернопільської області, переданий третій особі.
Згідно із Законом України «Про перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» від 23 вересня 2008 року № 574-VI до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, включено вищевказану пам`ятку під назвою Монастир ордену реформаторів по вулиці Дубенській, 2 у місці Кременці Кременецького району Тернопільської області (охоронний № 1591/0) зі складовими: собор Богоявленський 1760 року (охоронний №1591/1), корпус чернечий 1760 року (охоронний № 1591/2), дзвіниця початку XX сторіччя (охоронний №1591/3), огорожа мурована XIX сторіччя (охоронний № 1591/4).
Розпорядженням Кабінет Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1032-р «Про передачу цілісних майнових комплексів історико-культурних заповідників до сфери управління Міністерства культури» передав до сфери управління відповідача цілісний майновий комплекс Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника.
Наказом Міністерства культури України від 26 грудня 2011 року №1240/0/16-11 було затверджено акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника зі сфери управління Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України до сфери управління Міністерства культури України від 26 грудня 2011 року та закріплено за третьою особою цілісний майновий комплекс Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника у складі згідно з актом приймання-передачі.
Відповідно до пункту 6 акта приймання-передачі до цілісного майнового комплексу третьої особи було включено – Комплекс споруд Богоявленського монастиря: Богоявленський собор 1760 року, Корпус келій 1760 року, Дзвіниця ХХ століття, який розташований по вулиці Дубенській, 2 у місці Кременці, інвентарний номер 10300008.
На об`єкти культурної спадщини, що увійшли до Комплексу споруд Богоявленського монастиря, у 2011 році виготовлені паспорти, відповідно до наказу Міністерства культури і мистецтв України, Державного комітету України з будівництва та архітектури «Про затвердження форм облікової картки та паспорта об`єкта культурної спадщини» від 13 травня 2004 року №295/104, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 червня 2004 року № 693/9292.
Відповідно до Переліку об`єктів культурної спадщини національного значення, які вносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 14.03.2025) пам`ятка архітектури – Комплекс споруд Богоявленського монастиря (1760-1914 рр) у м. Кременець по вул. Дубенська, 2 присвоєно охоронний номер 190028. У цьому Переліку конкретизовані наступні пам`ятки архітектури: Богоявленський собор (1760 року) під охоронним номером 190028/1; Корпус келій (1760 року) під охоронним номером 190028/2 та Дзвіниця XX ст. під охоронним номером 190028/3.

Щодо статусу Спірних приміщень. 
Сторонами визнається факт того, що Спірні приміщення розташовані в корпусі келій Богоявленського монастиря, і що цей двоповерховий корпус келій у спірний період (1990-2000 роки) використовувався для розміщення лікарні.
Зокрема, як убачається із пункту 3 рішення № 523-26 Виконкому Тернопільської обласної ради депутатів трудящих від 27.06.1959 «Про ліквідацію Кременецького жіночого монастиря та чоловічого скіта Почаївського району» землі, будинки та інші господарські і церковні приміщення в м. Кремінці були передані для організації лікарні.
Той факт, що в корпусі келій Богоявленського монастиря була влаштована лікарня додатково підтверджується рішенням виконавчого комітету Кременецької районної ради народних депутатів № 251 від 14.10.1990, листом Кременецької районної державної адміністрації від 20.08.1992, листом Кременецької районної ради від 18.07.1994 (додаток №5 до позову), листом Кременецької районної ради від 13.03.1995, листом Кременецької районної державної адміністрації від 21.09.1998, листом Кременецької районної ради Тернопільської області від 04.03.2025, копії яких надані позивачем та долучені до матеріалів справи.
Крім того у пункті 9 паспорту на пам`ятку «Корпус келій», які є складовою пам`ятки національного значення «Комплекс споруд Богоявленського монастиря» (паспорт 2011 року, погоджений начальником Управління містобудування та архітектури Тернопільської ОДА Харченком В.М., засвідчений його особистим підписом та гербовою печаткою Управління, та Директором Департаменту культурної спадщини та культурних цінностей Міністерства культури України Вінграновським А.М., засвідчений його особистим підписом та гербовою печаткою Міністерства культури України), функціональне використання «інше (протягом часу існування об`єкта)» зазначено як «лікарня».
Вказане підтверджує той факт, що корпус келій Богоявленського монастиря та Спірні приміщення, що використовувалися для розміщення лікарні, є одними й тими самими приміщеннями, і є складовою пам`ятки культурної спадщини, що сторонами не оспорюється.
Отже, судом встановлено, що Спірні приміщення, як складова пам`ятки культурної спадщини (пам`ятки архітектури загальнодержавного (республіканського) значення), були пристосовані у вищевказаний період під потреби закладу охорони здоров`я, та залишалися пам`яткою культурної спадщини, як старовинна культова споруда Богоявленського монастиря – «Корпус келій 1760 року». 
Позивачем не оспорюється факт того, що до вступу в дію у 1991 році Закону «Про власність» Спірні приміщення перебували у державній власності.
15 квітня 1991 року вступив в дію Закон «Про власність», стаття 31 якого передбачала, що до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).
Відповідно до статті 32 Закону «Про власність» суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності були держава в особі Верховної Ради Української РСР (згодом України), а суб`єктами права комунальної власності були адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. 
Статтею 34 Закону «Про власність» передбачалося, що загальнодержавну (республіканську) власність складали, зокрема, і об`єкти соціально-культурної сфери.
06 червня 1991 року вступив у дію Закон «Про свободу совісті та релігійні організації», стаття 17 якого передбачала, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР - Уряду Кримської АРСР (частина 2 статті 17 цього Закону). Культова будівля та інше майно, які становлять історичну, художню або іншу культурну цінність, передаються релігійним організаціям і використовуються ними з додержанням установлених правил охорони і використання пам`яток історії та культури (частина 4 статті 17 вказаного Закону).
Монастимр (грец. МпнбуфЮсйпн від мьнпт – один, самотній) – комплекс будинків і споруд, призначений для відправлення релігійних обрядів, життя і діяльності чернечої громади. 
В Україні архітектурні комплекси православних, римо-католицьких, греко-католицьких чоловічих і жіночих монастирів включають церкву (собор, храм, костел) у центрі, трапезну, дзвіницю, корпуси келій (серед них – келії настоятеля: ігумена, архімандрита), шпиталь, школу, господарські корпуси (майстерні, кузні, хлібні, пекарні, кухні, льохи для зберігання запасів продовольства), готелі для прочан тощо. Монастирську територію, на якій влаштовано сади і городи, оточує мур з брамами (здебільшого двома: парадною Святою та економічною) (див. напр.: Велика українська енциклопедія (ВУЕ); https://vue.gov.ua/).
Келія - житло ченця або черниці (окрема кімната в монастирі або будиночок) (див. напр.: Словник української мови в 11 томах (СУМ-11); https://sum11.com.ua/). 
У келії чернець/черниця, відповідно до монастирського статуту, відпочиває, молиться, читає, займається рукоділлям і перебуває у час, вільний від послуху й участі у монастирських службах (див. напр.: Велика українська енциклопедія (ВУЕ); https://vue.gov.ua/). 
Таким чином, келія є складовою частиною монастиря та відносяться до комплексу культових будівель, необхідних для забезпечення релігійної практики релігійної організації.
Судом враховано, що свого часу Вищим Арбітражним Судом було надано роз`яснення № 02-5/109 від 29.02.1996 «Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», у пункті 9.8 яких було вказано, що до введення в дію цього Закону все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року. Зазначене законодавство не було визнано нечинним з дня його прийняття, тобто таким, що не породило правових наслідків. Тому держава в особі органів, передбачених в статті 17 зазначено Закону, є належним власником культових будівель і майна. Відповідно до статті 4 Закону України «Про власність» зазначені державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону.
Як слідує із листа Тернопільської обласної військової адміністрації № 02-4142/16 від 18.04.2025 комплекс споруд Богоявленського монастиря у м. Кременець перебував на балансі управління містобудування та архітектури Тернопільської ОДА, що підтверджувалося рішенням облвиконкому від 29 листопада 1990 року № 258 та розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 23 березня 1998 року № 115.
Перебування комплексу споруд Богоявленського монастиря у м. Кременець у державній власності також підтверджується охоронно-орендними договорами № 4 від 05.03.1998 та №5 від 05.03.1998 укладеними між управлінням містобудування та архітектури Тернопільської державної адміністрації та Кременецькою центральною районною лікарнею.
Враховуючи вище викладене, положення статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», Спірні приміщення, які розташовані у старовинній культовій споруді Богоявленського монастиря – «Корпус келій 1760 року», яка є пам`яткою архітектури національного значення, станом на 22.12.2000 перебували у державній власності, і могли бути передані організаціями, на балансі яких вони знаходилися, у безоплатне користування або повернуті у власність релігійних організацій безоплатно виключно за рішенням обласної державної адміністрації.
Разом із тим, позивач посилається, як на підставу набуття ним у власність Спірних приміщень, на рішення Кременецької районної ради № 114 від 22.12.2000 «Про передачу об`єктів спільної власності територіальних громад району», яким було вирішено передати із спільної власності територіальних громад району у власність позивача будівлі і споруди, які належали Кременецькій центральній районній лікарні, а саме: спец. відділення № 1, організаційно-методичний відділ, відділ швидкої допомоги, складські приміщення, клуб, бібліотеку.
Однак, як було встановлено вище, вказаний орган місцевого самоврядування не був наділений повноваженнями на розпорядження зазначеним державним майном.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про власність» (чинною станом на 22.12.2000) було передбачено, що лише власник на свій розсуд має право розпоряджається належним йому майном.
Відтак, Кременецька районна рада не була наділена повноваженнями розпоряджатися Спірними приміщеннями шляхом передачі їх у власність позивачу, а тому позивач не набув право власності на Спірні приміщення від вказаного органу місцевого самоврядування.
Статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Судом встановлено, що позивач не є власником Спірних приміщень, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Розглядаючи спір по суті, у розрізі дослідження питання про заборону суперечливої поведінки, на яку посилається третя особа, судом також встановлено, що листом № 129 від 01 жовтня 1990 року намісник Свято-Успенської Почаївської Лаври звернувся до Виконавчого комітету Кременецької районної ради народних депутатів про надання дозволу на розташування в Богоявленському соборі та дзвіниці діючого жіночого монастиря.
Виконавчий комітет Кременецької районної ради народних депутатів розглянувши вищезазначене звернення прийняв рішення № 251 (№252) від 14 жовтня 1990 року «Про відкриття жіночого монастиря в приміщенні Богоявленського собору», відповідно до якого дозволено Свято-Успенській Почаївській Лаврі відкрити в приміщенні Богоявленського собору жіночий монастир та передати керівництву жіночого монастиря: Богоявленський собор без пономарки; дзвіницю з каплицею преподобного Іова Почаївського; цвинтарну церкву всіх святих; територію верхнього саду, площею 0,28 га. Рішенням передбачено, що інші будівлі, що належали колишньому жіночому монастирю будуть передані при переході лікарні в нове приміщення.
30 жовтня 1990 року була проведена державна реєстрація юридичної особи Свято- Богоявленський жіночий монастир Тернопільської єпархії Української православної церкви (позивача).
30 листопада 1990 року був укладений охоронний договір № 57 за умовами якого держорган передав, а користувач прийняв в безоплатне користування пам`ятку архітектури - церкву і дзвіницю Богоявленського монастиря з метою використання приміщень цієї пам`ятки для здійснення релігійних обрядів.
З пояснень позивача слідує, що після переїзду лікарні у нові приміщення, йому перейшло у фактичне володіння і спец. відділення №1 лікарні, яке він переобладнав у період з 2001 до 2003 роки на келії для монахинь, повернувши їм первинне цільове призначення. І з того часу продовжує використовувати двоповерхову споруду «Корпус келій 1760 року» (Спірні приміщення) як житло для черниць.
З матеріалів справи убачається, що 3 вересня 2018 року між третьою особою як балансоутримувачем Комплексу споруд Богоявленського монастиря та позивачем як користувачем було укладено договір № 5 за умовами пункту 1.1 якого третя особа передала, а позивач прийняв у безоплатне користування державне майно: приміщення пам`ятки архітектури національного значення Комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський костел, 1760 p., Корпус келій, 1760 р., Дзвіниця, ХХст.), загальною площею 3218,0 кв. м, охоронний номер 1591Н, реєстровий №26024191.19.АААДДЛ151, розміщене за адресою: вул. Дубенська, 2 у м. Кременець Тернопільської області. 
Пунктом 1.2 цього Договору передбачалося, що майно передається в користування виключно під культові споруди: діючих храм – для богослужінь; келії – житлові, та дзвіниця Свято-Богоявленського жіночого монастиря.
Суд у межах цієї справи не дає правову оцінку вказаному Договору, а розглядає його виключно у розрізі волевиявлення позивача та відношення позивача до Спірних приміщень як до «своєї власності».
За актом приймання-передачі від 3 вересня 2018 року вказане у Договорі нерухоме майно перейшло у користування до позивача.
Оскільки у пунктом 7.4 Договору було визначено строк його дії до 3 вересня 2023 року та обумовлено, що договір може бути продовжено лише за згодою сторін, то позивач листом від 01.09.2023 № 013 звернувся до відповідача з проханням передати позивачу у безоплатне користування строком на п`ять років Комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський костел, 1760 року, Корпус келій, 1760 року, Дзвіниця, ХХ століття) загальною площею 3218,0 кв. м, що розташований за адресою: Тернопільська область, м. Кременець, вул. Дубенська, 2 (копія листа долучена до матеріалів справи).
Крім того позивач звертався до Фонду держмайна України із листом №1/07 від 07.07.2023 у якому вказував, що у зв`язку із наміром оренди, відповідно до положень Закону України «Про ооренду державного та комунального майна», просив включити до Переліку другого типу: нерухоме майно державної власності, яке обліковується на балансі третьої особи, а саме: комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський костел, 1760 року, Корпус келій, 1760 року, Дзвіниця, ХХ століття) загальною площею 3218,0 кв. м, охоронний номер № 1591 Н, інвентарний № 101300008, реєстровий №26024191.19.АААДДЛ151), що розташований за адресою: Тернопільська область, м. Кременець, вул. Дубенська, 2, на строк 15 років для забезпечення проведення релігійних обрядів та церемоній (копія листа долучена до матеріалів справи).
Таким чином, судом встановлено, що до виникнення спору позивач ніколи не вважав себе власником Спірних приміщень, натомість держава в особі відповідних уповноважених органів як власник спірного майна вчиняла щодо нього відповідні розпорядчі дії, про що було вказано вище.
01.11.2021 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право державної власності за відповідачем на Комплекс споруд Богоявленського монастиря XVIII ст. загальною площею 3218 кв. м., до складу якого входить корпус келій 1831 кв. м., собор 417 кв. м., підвали 863,2 кв. м, дзвіниця 105,8 кв. м., за адресою Тернопільська область, м. Кременець, вул. Дубенська, 2.
Приналежність спірних приміщень до об`єктів державної власності (власник: держава в особі відповідача, в оперативному управлінні третьої особи) також підтверджується технічним паспортом на Комплекс споруд Богоявленського монастиря XVIII ст. (інвентаризаційна справа № 27915), обліковою документацією на пам`ятку культурної спадщини «Комплекс споруд Богоявленського монастиря» та його складові, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.01.2025 та від 05.11.2021 та відомостями про державне майно (нерухоме майно державних підприємств, їх об`єднань, установ та організацій) станом на 02.12.2024 року (форма 2б (д)).
З огляду на це, Спірні приміщення корпусу келій, які позивач просить витребувати, становлять частину об`єкта культурної спадщини національного значення, що має статус державної власності, включений до Переліку об`єктів, які не підлягають приватизації, та до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як єдиний комплекс. 
Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує доктрину заборони суперечливої поведінки, яка ґрунтується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основу якої покладено принцип добросовісності, складовою якого є, зокрема, заборона суперечливої поведінки та заборона зловживання процесуальними правами. Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду від її недобросовісних дій.
Одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своєї позиції, якщо її попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопеля). Під принципом естопеля розуміється неможливість суперечливої (непослідовної) поведінки, яка може проявлятися як в матеріальних правовідносинах, так і в судовому процесі. Найчастіше процесуальний естопель знаходить свій вияв під час оскарження судових рішень і може полягати в тому, що сторона радикально змінює свою правову позицію у справі в порівнянні з правовою позицію у суді попередньої інстанції. Юридичним наслідком принципу естопеля є втрата права, за захистом якого сторона звернулася до суду, в зв`язку з оцінкою судом фактичної поведінки сторони та її добросовісності.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці також застосовував принцип "естопель", тобто принцип, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі «Хохліч проти України», заява № 41707/98).
Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Позивачем, у супереч вимогам статей 13, 74 ГПК України, належними засобами доказування не доведено суду факту того, що він є законним власником Спірних приміщень, а також не спростовано обставин на які посилається відповідач та третя особа на обґрунтування своїх заперечень на позов.
Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.
Інші доводи сторін та третьої, наведені у наданих суду заявах по суті справи, письмових та усних поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.
Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на позивача та йому не відшкодовуються.
Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 15.05.2026.

Суддя Р.Б. Сташків