УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/4973/24 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого   Павицької Т.М.,
суддів   Бондар О.О., Талько О.Б.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №278/4973/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. в м. Житомирі, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 26.10.2021 у розмірі 82 180 грн., що станом на 03.09.2024 становить еквівалент 2000 дол США.
В обґрунтування позову зазначав, що 26.10.2021 ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2000 дол США, що підтверджується борговою розпискою. Вказує, що 27.05.2024 ОСОБА_1 діючи відповідно до ст. 1049 ЦК України, направив на адресу відповідача вимогу про повернення коштів за борговою розпискою, проте відповідач проігнорував дану вимогу та на момент подачі позову грошові кошти не повернув. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 26.10.2021 у сумі 82 180,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не обмежуються розпискою від 26.10.2021 на суму 2 000 дол США. Зазначена розписка є лише одним з елементів єдиного зобов`язання, що виникло та трансформувалося протягом 2021 року. Позивач недобросовісно користується своїми процесуальними правами та не повідомив суду всі обставини справи та не надав усі наявні докази. Вказує, що 30.04.2021 між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму 541 125,00 грн., що становила еквівалент 19 500,00 доларів США. Зобов`язання забезпечувалось заставою транспортного засобу VOLKSWAGEN TOUAREG 2015 р.в. (договір застави від 30.04.2021 №1655). Зазначає, що 26.10.2021 за чотири дні до закінчення строку повернення основної позики ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 ще 2 000 дол США, про що написав розписку. А вже 30.10.2021 (в останній день строку повернення за першим договором) між сторонами укладено новий договір позики на суму 21 884 долари США, яка відповідає загальній сумі заборгованості (19 500 + 2 000 + комісія). Зазначені обставини свідчать про те, що фактично відбулася новація зобов`язання у розумінні ч. 2 ст. 604 ЦК України - заміна первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами. Розписка від 26.10.2021 на суму 2 000 доларів США не є самостійним зобов`язанням, а є складовою частиною єдиного зобов`язання, яке було трансформоване договором від 30.10.2021.
Звертає увагу на те, що про новацію свідчать наступні ознаки: незважаючи на прострочення за договором позики від 30.04.2021, позивач видає нову позику (розписку від 26.10.2021), що не є розумною та добросовісною поведінкою кредитора за відсутності новації; договір від 30.10.2021 укладений в останній день строку повернення за першим договором; сума нового договору (21 884 дол США) арифметично відповідає сумі первісної позики (19 500) плюс 2 000 за розпискою та комісія; розписка від 26.10.2021 не містить строку повернення, що суперечить попередній практиці кредитора (нотаріальне оформлення із заставою); договір від 30.10.2021 у п. 4 містить посилання на вартість транспортного засобу, що є прямим відсиланням до договору застави від 30.04.2021; позивач подав три окремі позови по кожному документу як окремому зобов`язанню (справи №278/3059/24, №278/3062/24, №278/4973/24), що свідчить про штучне дроблення єдиного зобов`язання з метою стягнення боргу у потрійному розмірі. Вважає, що зобов`язання за розпискою від 26.10.2021 припинено внаслідок новації, тому в задоволенні позову потрібно відмовити. Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Крім того, просить приєднати до матеріалів справи додаткові докази у справі та зупинити провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Щодо клопотання про зупинення провадження.
В апеляційній скарзі представником ОСОБА_2 – ОСОБА_3 заявлено клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.
В обґрунтуванням поданого клопотання зазначає, що відповідач є військовослужбовцем ЗСУ, який бере участь у бойових діях.
Розглянувши клопотання по суті, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини 1 статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Зупинення провадження по справі - це врегульоване законом й оформлене ухвалою суду тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, викликане наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Зупинення провадження у справі не повинно призводити до необґрунтованого затягування розгляду справи та поставлення учасників справи в стан невизначеності.
Проте, за правилами пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суд вправі відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження на підставі вказаного пункту за умови недоведеності факту перебування заявника у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення АТО.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постановах від 9 листопада 2022 року у справі №753/19628/17 і від 29 березня 2023 року у справі №756/3462/20 виснував, що для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України необхідно надати докази перебування заявника у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан і виконує бойові завдання у зоні бойових дій.
Верховний Суд в постанові від 13 березня 2025 року у справі №557/1226/23 вказав, що, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України вказав, що перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, переведених на воєнний стан, суд має враховувати, зокрема, чи є належні докази того, що військова частина, в якій проходить службу відповідач, переведена на воєнний стан, і що він виконує бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не може брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції, зокрема поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, чи користувався відповідач правничою допомогою під час судового провадження, чи мав можливість самостійно або з допомогою представника висловитися щодо позовних вимог.
Таким чином, Верховний Суд чітко сформулював позицію, за якою для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 251 ЦПК України в матеріалах цивільної справи мають бути докази перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а також того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема беруть участь у виконанні бойових завдань.
Вказана правова позиція знайшла своє відображення зокрема в судових рішеннях Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 серпня 2022 року в справі №461/5209/19, від 21 грудня 2022 року у справі №456/2541/19 , тощо.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України на посаді офіцера відділу управління штабу військової частини НОМЕР_1 з 04.11.2025.
Разом з тим, станом на час вирішення питання про зупинення провадження у справі матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що підрозділи, у яких проходить військову службу ОСОБА_2 переведені на воєнний стан і виконують бойові завдання у зоні бойових дій. 
Доказів, що останній виконує бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій не надано.
Надані апелянтом документи не підтверджують наявності підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені пунктом 2 частини 1 статті 251 ЦПК України.
Виходячи з вищевикладеного колегія суддів не вбачає підстав для зупинення провадження у справі.
Щодо суті спору.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що заявою від 26.10.2021 ОСОБА_2 підтвердив отримання від ОСОБА_1 2000 дол США.
27.05.2024 ОСОБА_2 направлено вимогу про повернення коштів в сумі 2000 дол США.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами по справі виникли правовідносини, що випливають з договору позики, укладення якого підтверджується розпискою від 26.10.2021, яка засвідчує факт отримання ОСОБА_2 у борг грошових коштів у сумі 2000 дол США. Крім цього, відповідач не заперечував факту отримання ним грошових коштів у борг, оскільки неодноразово направляв до суду клопотання, однак не оспорював факту отримання коштів, а лише просив зупинити провадження по справі.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17.
Отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі №723/304/16-ц, у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі №344/16307/15, від 22 серпня 2019 року в справі №369/3340/16, від 14 липня 2021 року в справі №750/2316/19.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 464/3790/16-ц).
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі №501/1773/16-ц, від 10 травня 2022 року у справі №153/943/19, від 14 вересня 2022 року у справі №130/82/2015, від 28 лютого 2024 року у справі №369/5625/16-ц).
У справі, що переглядається встановлено, що заявою від 26.10.2021 ОСОБА_2 підтвердив отримання від ОСОБА_1 2000 дол США.
Разом з тим, вказана заява не свідчить про отримання ОСОБА_2 грошових коштів саме в борг.
Окрім того, зазначена заява не містить такої істотної умови договору позики, як строк позики.
Відтак, колегія суддів доходить висновку, що із наданої позивачем заяви від 26.10.2021 не вбачається укладення між сторонами саме договору позики, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову неповно з`ясував обставини, що мають суттєве значення для справи, а тому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 1453,44 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Відмовити представнику ОСОБА_2 – ОСОБА_3 в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Павицька Т. М.

Судді Бондар О. О.

Талько О. Б.