ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року м. Львів	справа № 380/931/26	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення моральної шкоди в розмірі 150000,00 грн,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивачка - ОСОБА_1 ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (Відповідач - в/ч НОМЕР_1 ), в якому просить суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови мені у наданні відпустки;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч гривень);
- витрати за сплату судового збору покласти на військову частину НОМЕР_1 .
Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що проходить службу на посаді командира навчальної батареї-старший викладач навчальної батареї навчального дивізіону причіпної артилерії та мінометів у званні майора у військовій частині НОМЕР_1 .
16.12.2025 позивачкою було подано рапорт про надання щорічної основної відпустки відповідно до затвердженого графіку відпусток командиром військової частини. Позивачка наголошує, що її чоловікові з аналогічним сімейним статусом, окрім того, що він не біологічний батько дитини, а фактично його виховує, - відпустка була надана, тоді як їй було відмовлено, відмови по суті надано не було. 
Позивачка стверджує, що рішення відповідача не містить належного обґрунтування, не враховує індивідуальні обставини справи та призводить до порушення її прав і прав неповнолітньої дитини, яка з 2023 року проживає в Норвегії.
Уважає, рішення відповідача протиправним, оскільки ним порушено: ч. 3 ст. 2 КАС України, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти: на засадах рівності перед законом та недискримінації (п.1), обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин (п.6), без дискримінації, у тому числі за ознакою статті (п.7), пропорційно, з дотримання балансу між інтересами служби та правами людини (п.8), з урахуванням найкращих інтересів дитини (п.9).
Саме тому позивачка просить визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у наданні їй відпустки та стягнути з військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч гривень).
В судовому засіданні позивачка підтримала мотиви, наведені у позовній заяві і адміністративний позов просить задовольнити у повному обсязі.
Відповідач у поданому на позовну заяву відзиві проти позову заперечив з підстав, що позовна вимога щодо не надання позивачці щорічної основної відпустки не відповідає дійсності, оскільки наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.01.2026 №1 ОСОБА_1 на підставі її рапорту надано щорічну основну відпустку згідно затвердженого графіку відпусток.
Також відповідач повідомив, що позивачка не повернулась у розташування військової частини НОМЕР_1 після завершення щорічної відпустки. 
Щодо стягнення моральної шкоди, відповідач зазначив, що військовою частиною НОМЕР_1 не заподіювалось позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, адже з боку військової частини відсутня будь-яка протиправна поведінка. Рапорт ОСОБА_1 був реалізований та їй було надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів. 
Відповідач наголошує, що у позові не визначено яких саме моральних страждань зазнала позивачка у військовій частині, не доведено наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою, також в матеріалах справи відсутні будь-які докази в обґрунтування завданої моральної шкоди. Окрім того викликає питання сума відшкодування моральної шкоди зазначена у позові, оскільки позивачкою не наведений розрахунок суми та підстави її виникнення.
З огляду на вищенаведене, представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, ухвалою суду від 26 січня 2026 року позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою суду від 06 лютого 2026 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, витребувано у відповідача належно засвідчені копії: графіку відпусток військової частини НОМЕР_1 на 2025 рік; доказів розгляду рапорту позивача від 16 грудня 2025 року та наслідки прийнятого рішення за результатами його розгляду (в тому числі копію відпускного квитка).
Ухвалою суду від 19 лютого 2026 року задоволено клопотання позивачки про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні 03.03.2026 ухвалою суду, що занесена в протокол судового засідання суд постановив відмовити у задоволенні заяви позивачки про виклик свідка та розглянути справу в порядку і строки передбачені ст. 258 та ст. 262 КАС України.
Суд заслухав пояснення позивачки та представника відповідача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Позивачка, ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді - командира навчальної батареї-старший викладач навчальної батареї навчального дивізіону причіпної артилерії та мінометів у званні майора.
18.12.2025 позивачка подала рапорт про надання їй основної щорічної відпустки за 2025 рік терміном 15 календарних днів з 01.01.2026 року. Адреса, за якою буде проводитись відпустка вказано: АДРЕСА_1 , з можливістю виїзду за кордон - держава АДРЕСА_2 . Оповіщення проводити за номером: НОМЕР_2 . З правилами поводження у громадських місцях ознайомлений, по заходам безпеки проінструктований (а.с. 62).
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №1 від 01.01.2026 майору ОСОБА_1 надана щорічна основна відпустка із визначенням періоду з 01.01.2026 по 18.01.2026 (а.с. 65).
Також, позивачці вручено відпускний квиток від 01.01.2026 №55 про надання відпустки терміном на 15 діб з 01.01.2026 по 17.01.2026, в якому зазначено про обов`язок з`явитись до місця служби у військову частину НОМЕР_1 18.01.2026 (а.с. 33).
Уважаючи протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у наданні їй щорічної основної відпустки, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд застосував наступні норми права.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.
У свою чергу, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).
Згідно з ч.ч. 1, 2, 3, 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
За бажанням військовослужбовців, крім курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, закладів фахової передвищої військової освіти, щорічна основна відпустка може надаватися їм частинами, не більше двох, за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 15 календарних днів.
Під час дії воєнного стану військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, додаткова відпустка, визначена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з дозволу командира (начальника) військової частини, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Щорічна основна відпустка, зазначена в абзаці першому цього пункту, надається частинами протягом календарного року, за умови що основна безперервна її частина становитиме не менше 15 календарних днів та одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців відповідного підрозділу. Надання основної безперервної частини щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів є обов`язковим. Така відпустка може не надаватися виключно за бажанням військовослужбовця.
Відтак, під час дії правового режиму воєнного стану, та, який діє станом на час вирішення спору, надання основної безперервної частини щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів є обов`язковим.
Водночас реалізація такої можливості вимагає дотримання певного механізму визначеного, зокрема, Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція), затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (зі змінами).
Змістом п. 8.12 цієї Інструкції визначено, що військовослужбовець має подати командиру підрозділу рапорт про надання відпустки, в якому зазначається: вид відпустки; тривалість відпустки в календарних днях; адреса, за якою буде проводитися відпустка, та контактний номер телефону для оповіщення; вид транспорту, обраний для слідування у відпустку, тривалість часу для проїзду до місця проведення відпустки в межах України та у зворотному напрямку, який потрібен з огляду на віддаленість місця проведення відпустки; пропозиція щодо тимчасового покладання на час відпустки виконання обов`язків військовослужбовця на іншу посадову особу (за потреби).
Рапорт військовослужбовця, підписаний командиром підрозділу, за підпорядкованістю подається для прийняття рішення командиру військової частини через штаб військової частини.
Розрахунок часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, здійснює штаб військової частини з огляду на віддаленість і тривалість проїзду до місця проведення відпустки та у зворотному напрямку за видом транспорту, обраним військовослужбовцем (але не більше двох діб в один кінець), та з урахуванням пропозиції військовослужбовця. Військовослужбовцям, які вибувають у відпустку, видаються відпускні квитки встановленого зразка.
Військовослужбовець, який не вибув до зазначеного в рапорті місця проведення відпустки або не в змозі надати підтвердження постановки на облік, прибуває до військової частини наступного дня після закінчення строку відпустки, визначеного пунктами 1, 12, 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Як підтверджено матеріалами справи, відповідно до Графіку щорічних основних відпусток особового складу військової частини НОМЕР_1 на 2026 рік, майору ОСОБА_1 тривалість щорічної відпуски у 2026 році визначена у кількості 30 днів, а саме з 01.01. - 15; з 01.07.-15.
Судом встановлено, що 18.12.2025 (Вх №18131) позивачка подала рапорт про надання їй основної щорічної відпустки за 2025 рік терміном 15 календарних днів з 01.01.2026 року. Адреса, за якою буде проводитись відпустка вказано: АДРЕСА_1 , з можливістю виїзду за кордон - держава АДРЕСА_2 . Оповіщення проводити за номером: НОМЕР_2 . З правилами поводження у громадських місцях ознайомлений, по заходам безпеки проінструктований.
В подальшому, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №1 від 01.01.2026 майору ОСОБА_1 надана щорічна основна відпустка із визначенням періоду з 01.01.2026 по 18.01.2026.
Також, позивачці вручено відпускний квиток від 01.01.2026 №55 про надання щорічної відпустки за 2026 рік терміном на 15 діб з 01.01.2026 по 17.01.2026 в м. Одеса, в якому зазначено про обов`язок з`явитись до місця служби у військову частину НОМЕР_1 18.01.2026.
Отже, суд констатує, що відповідачем за наслідками розгляду рапорту позивачки прийнято позитивне рішення у вигляді наказу (по стройовій частині) №1 від 01.01.2026 про надання відпустки у період, який повністю узгоджується із Графіком щорічних основних відпусток особового складу військової частини НОМЕР_1 на 2026 рік.
Тож доводи позивачки про порушення відповідачем ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», порушення обов`язковості затвердженого графіка відпусток, порушення принципу рівності та заборони дискримінації не знайшли підтвердження під час розгляду справи. Більше того, такі безпідставні твердження позивачки спростовані дослідженими судом доказами, які наведені вище.
Суд детально проаналізував рапорт ОСОБА_1 (Вх №18131), що став підставою для надання щорічної відпустки за 2026 рік, і зазначає, що резолюція «В наказ» не містить жодних застережень або відмов щодо адреси, за якою буде проводитись відпустка, в тому числі з можливістю виїзду за кордон. Отже, суд відхиляє доводи позивачки щодо порушення її прав і прав неповнолітньої дитини, яка з 2023 року проживає в Норвегії.
Оцінивши в сукупності докази у справі, зваживши на всі аргументи та доводи сторін, суд встановив, що командир військової частини НОМЕР_1 , діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки матеріалами справи підтверджується факт належного розгляду рапорту позивачки та прийняття позитивного рішення відповідачем про надання щорічної відпустки за 2026 рік тривалістю 15 днів.
Адміністративний суд в силу вимог частини третьої статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.
Суб`єкт владних повноважень, своєю чергою, повинен довести суду правомірність свого рішення належними, допустимими та достатніми доказами.
З урахуванням встановлених обставин та наведених правових положень, суд приходить до висновку, що відповідачем дотримано наведені приписи ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому позовна вимога ОСОБА_1 про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у наданні відпустки, задоволенню не підлягає.
Як наслідок, не підлягає задоволенню і позовна вимога позивачки щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 150000,00 грн, оскільки судом встановлено відсутність будь-яких протиправних дій відповідача щодо надання відпустки ОСОБА_1 . Крім цього, суд враховує наступне. 
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Згідно частинами першою, другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Стаття 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17. 
Суд констатує, що у цій справі позивачка не вказує на будь-які негативні наслідки, яких вона зазнала через дії відповідача, також позивачка не надає жодних доказів заподіяння їй душевних страждань діями відповідача у межах спірних правовідносин, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали внаслідок дій відповідача.
Щодо визначеного розміру моральної шкоди в сумі 150000,00 грн, суд зазначає, що сам лише факт порушення прав позивачки не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність), рішення спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, тому суд доходить висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року у справі №580/1617/19, яку суд враховує в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. 
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.
Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
Керуючись ст. ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд 
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій, стягнення моральної шкоди в розмірі 150000,00 грн - відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.
Повне рішення складено 29 квітня 2026 року.

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна