Справа № 420/41318/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд: 
1. Визнати протиправною відмову ГУНП в Одеській області, у зарахуванні пільгової вислуги років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спеціальне звання «майор поліції» до його календарної вислуги років та до стажу служби в поліції. 
2. Зобов`язати ГУНП в Одеській області, здійснити перерахунок та зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спеціальне звання «майор поліції» відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» до календарної вислуги років, вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за періоди з 05.09.2005 - 05.12.2005; 05.12.2005 - 11.06.2007; 11.06.2007 - 10.03.2008; 10.03.2008 - 01.08.2008 ; 01.08.2008 - 01.12.2009; 01.12.2009 - 26.07.2011 - у загальній кількості 02 роки 11 місяців 10 днів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20.11.2025 р. ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУНП в Одеській області із рапортом вих. № 180473-2025, в якому зазначив, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» у зв`язку з чим необхідно здійснити перерахунок та зарахувати вислугу в пільговому обчисленні до календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, сформовану за періоди проходження служби в органах внутрішніх справ з 05.09.2005 р. по 26.07.2011 у загальній кількості 02 роки, 11 місяців, 10 днів в пільговому обчисленні шляхом внесення відповідних відомостей до наказу ГУНП в Одеській області по особовому складу.
Однак, відповідач листом 01.12.2025 р. за вих. № 277207-2025 повідомив позивача, що згідно статті 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 № 2262-ХІІ (зі змінами і доповненнями) порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсії особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На теперішній час пільгове обчислення вислуги років здійснюється відповідно до постанови КМУ від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», згідно якої до вислуги років для призначення пенсій, певні періоди зараховуються у пільговому обчислені. У зв`язку з наведеним, підстави для зарахування зазначеної пільгової вислуги років до календарної вислуги, що дає право на призначення пенсії відсутні.
Вважаючи протиправною вказану відмову, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 420/41318/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.
Представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що позивач безпідставно звернувся до Головного управління Національної поліції в Одеській області з вимогою про перерахунок та зарахування вислуги років у пільговому обчисленні до календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, оскільки на момент звернення та розгляду справи він продовжує проходити службу в Національній поліції України. 
Відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також Порядку обчислення вислуги років для призначення пенсій, право на визначення остаточного розміру вислуги років та її перерахунок виникає виключно після звільнення особи зі служби, оскільки саме на цю дату визначається загальна тривалість служби, що враховується для призначення пенсії. До моменту звільнення зі служби вислуга років є динамічним показником, що змінюється залежно від тривалості подальшого проходження служби, а відтак її остаточне обчислення, у тому числі із застосуванням пільгового обчислення, є передчасним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, повноваження щодо призначення пенсій, визначення права на пенсію та перевірки правильності зарахування вислуги років належать до компетенції органів Пенсійного фонду України, а не органів Національної поліції. 
Органи поліції лише формують та подають відповідні документи після звільнення особи зі служби, але не здійснюють самостійного перерахунку вислуги років з метою встановлення пенсійних прав. Таким чином, звернення позивача до ГУНП в Одеській області з вимогою про перерахунок та зарахування пільгової вислуги років до календарної вислуги, яка дає право на призначення пенсії, за відсутності факту звільнення зі служби, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а заявлена вимога є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню та не породжує у відповідача відповідного обов`язку.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 з 09.02.2024 р. та на даний час обіймає посаду заступник начальника 2-го відділу (протидії правопорушенням на об`єктах легального обігу наркотиків та організаційно-аналітичної роботи) управління боротьби з наркозлочинністю ГУНП в Одеській області, спеціальне звання «майор поліції». 
Відповідно до довідки ГУНП в Одеській області (управління кадрового забезпечення) № 178946-2025 від 19.11.2025 р. виданої на рапорт ОСОБА_1 від 12.11.2025 р. вих. № 172874-2025 зазначається, що майор поліції ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно проходив службу в органах внутрішніх справ, з 12 травня 2005 року до 06 листопада 2015 року та з 07 листопада 2015 по теперішній час в НП України та перебував на посадах: 
25.11.2003 - 30.11.2004 – служба в Збройних Силах України; 12.05.2005 - 05.09.2005 міліціонер взводу по забезпеченню громадського порядку та супроводження поїздів ЛВ на ст. Миколаїв УМВС України на Одеській залізниці; 
05.09.2005 - 05.12.2005 оперуповноважений відділу кримінального розшуку ЛВ на ст. Миколаїв УМВС України на Одеській залізниці; 
05.12.2005 - 11.06.2007 оперуповноважений відділу кримінального розшуку ЛВ па ст. Миколаїв УМВС України на Одеській залізниці (у зв`язку з реорганізацією); 
11.06.2007 - 10.03.2008 оперуповноважений відділу Державної служби боротьби з економічною злочинністю Снігурівського районного відділу УМВС України в Миколаївській області; 
10.03.2008 - 01.08.2008 оперуповноважений сектору Державної служби боротьби з економічною злочинністю Центрального районного відділу Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області; 
01.08.2008 - 01.12.2009 старший оперуповноважений сектору Державної служби боротьби з економічною злочинністю Центрального районного відділу Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області; 
01.12.2009 - 23.01.2012 оперуповноважений сектору Державної служби боротьби з економічною злочинністю Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області; 
23.01.2012 - 25.06.2013 старший оперуповноважений відділу Державної служби боротьби з економічною злочинністю Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області; 
25.06.2013 - 15.06.2015 старший оперуповноважений відділу Державної служби боротьби з економічною злочинністю Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області; 
15.06.2015 - 06.11.2015 старший оперуповноважений в особливо важливих справах міжрайонного відділу № 1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС України в Миколаївській області.
З 06.11.2015 року наказом УМВС України в Миколаївській області від 06 листопада 2015 року № 324 о/с., звільнений у запас Збройних Сил згідно з пунктом 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та п. 64 ,з' (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. 
07.11.2015 - 01.04.2017 старший оперуповноважений в особливо важливих справах управління захисту економіки в Миколаївській області Департаменту захисту економіки НПУ; 
01.04.2017 - 06.05.2019 старший оперуповноважений відділу боротьби з організованою злочинністю управління стратегічних розслідувань ГУНП в Миколаївській області; 
06.05.2019 - 01.08.2021 оперуповноважений 2-го відділу (боротьби з транснаціональними та етнічними організованими злочинними групами) управління стратегічних розслідувань в Миколаївській області Департаменту стратегічних розслідувань НПУ; 
01.08.2021 – 27.09.2021 інспектор-черговий чергової частини відділення поліції № 4 Миколаївського районного управління поліції ГУНП Миколаївській області;
27.09.2021 - 22.11.2023 начальник чергової частини відділення поліції № 4 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області; 
22.11.2023 – 09.02.2024 оперуповноважений сектору кримінальної поліції Одеського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Одеській області; 
09.02.2024 - теперішній час заступник начальника 2-го відділу (протидії правопорушенням на об`єктах легального обігу наркотиків та організаційно-аналітичної роботи) управління боротьби з наркозлочинністю ГУНП в Одеській області. 
Календарна вислуга в ОВС та НПУ станом на 12 листопада 2025 року, як зазначено в довідці складає: 21 рік 06 місяців 05 днів.
20.11.2025 р. ОСОБА_1 звернувся з рапортом до начальника УНП в Одеській області із рапортом вих. № 180473-2025, в якому просив зарахувати вислугу років у період його служби з 05.09.2005 р. по 26.07.2011 року на пільгових умовах до календарної вислуги років та до стажу служби в поліції.
01.12.2025 р. за вих. № 277207-2025 від ГУНП в Одеській області листом повідомив позивача, що згідно статті 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 № 2262-ХІІ (зі змінами і доповненнями) порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсії особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На теперішній час пільгове обчислення вислуги років здійснюється відповідно до постанови КМУ від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», згідно якої до вислуги років для призначення пенсій, певні періоди зараховуються у пільговому обчислені. У зв`язку з наведеним, підстави для зарахування зазначеної пільгової вислуги років до календарної вислуги, що дає право на призначення пенсії відсутні.
Не погоджуючись із вищевказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Так, на думку суду, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, з урахуванням наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон України «Про Національну поліцію»).
Згідно з абз.1 ч.1 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Статтею 60 вказаного Закону визначено, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
Відповідно частини другої статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» до стажу служби в поліції зараховуються:
1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду;
2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту;
3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;
4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції;
5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони;
6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.
Під час обчислення стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення (частина третя статті 78 Закону України «Про Національну поліцію»).
Частиною четвертою статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України.
За приписами статті 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Пунктом «б» статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі-Закон №2262-XII) передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби): особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Згідно з пунктом «а» статті 12 Закону №2262-XII пенсія за вислугу років призначається: особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж", "з" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше. До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.
Частиною 4 статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.
Статтею 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що порядок розрахунку вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Кабінетом Міністрів України Постановою від 17 липня 1992 року № 393 затверджено Порядок № 393.
Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393», яка набрала чинності 19 лютого 2022 року до Порядку № 393, внесено зміни, відповідно до яких Порядок № 393 доповнено пунктом 21 такого змісту: «Для призначення пенсій обчислення календарної вислуги років проводиться згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови».
Пункт 3 Порядку № 393 (в редакції постанови № 119) визначає, що до вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяці у військових частинах і підрозділах внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, Національної гвардії з охорони дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних організацій в Україні, у підрозділах Управління державної охорони, Служби судової охорони, що визначаються в установленому порядку, а також у підрозділах спеціального призначення Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, установ виконання покарань органів внутрішніх справ, воєнізованих формуваннях Державної кримінально-виконавчої служби, у частинах і підрозділах (загонах) спеціального призначення внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, Національної гвардії та у підрозділах міліції особливого призначення за Переліком посад і умовами (в порядку), що визначаються керівниками відповідних міністерств і відомств.
Пункт 3 Порядку № 393 (в редакції постанови № 119) визначає види служби, які зараховуються на пільгових умовах лише для визначення розміру пенсії за вислугу років, а не для призначення такої пенсії.
Отже, правове регулювання щодо права на призначення пенсії за вислугу років зазнало змін і, у зв`язку з такими змінами, як Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», так і Порядок № 393 (в редакції постанови № 119) виникнення права на таку пенсію пов`язують з наявністю певної вислуги років в календарному обчисленні, а не пільговому.
Розглядаючи питання розбіжностей у застосуванні норм матеріального права, суд також бере до уваги, що різні аспекти дії закону у часі неодноразово досліджувалися Конституційним Судом України.
Зокрема, у Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньої (прямої) дії закону у часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
Постанова № 119, прийнята Кабінетом Міністрів України на реалізацію своїх повноважень та після прийняття такої постанови і стаття 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і Постанова № 393 встановлюють однакове правове регулювання спірних правовідносин про розмежування календарної та пільгової вислуги, порядку їхнього розрахунку та застосування.
Так, виходячи з положень статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пунктів 1 та 21 Постанови № 393 календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а пункт 3 Постанови № 393 визначає, що певні періоди підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови.
Тобто постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393» усунуто розбіжності між Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Порядком № 393 щодо врахування пільгової вислуги років для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
З матеріалів справи вбачається, що позивач на час звернення до суду з позовною заявою обіймав посаду заступника начальника 2-го відділу (протидії правопорушенням на об`єктах легального обігу наркотиків та організаційно-аналітичної роботи) управління боротьби з наркозлочинністю ГУНП в Одеській області.
Зважаючи на вищевикладене, враховуючи те, що позивач проходить службу в поліції, а також зважаючи, що позивач не звертався до відповідача із заявою про оформлення та подання документів для призначення пенсії, суд приходить до висновку, що зобов`язання Головного управління Національної поліції в Одеській області зарахувати до календарної вислуги років, яка дає право на пенсію, вислугу років в пільговому обчисленні, має передчасний характер та суперечить процедурі та визначеному у застосованих нормативних актах обставинам та часу їх застосування.
Також, суд звертає увагу, що надісланий відповідачем Лист № 277207-2025 від 01.12.2025 року, по своїй суті є роз`ясненням щодо підстав та моменту виникнення у позивача права на включення відповідної вислуги років на пільгових умовах до календарної вислуги. Також, за змістом вказаного листа відповідач не заперечує наявності у позивача вислуги років у пільговому обчисленні та не відмовляє у її зарахуванні в календарну вислугу під час звільнення останнього зі служби в поліції на пенсію.
В контексті зазначеного, суд наголошує, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених на момент звернення до суду прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень рішення, вчиненню ним дій чи допущенням бездіяльності апріорі порушено права та охоронювані законом інтереси позивача. Адже захист та відновлення прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. 
За наведених обставин, вимоги позивача про зарахування до загального стажу пільгових періодів роботи є передчасними, оскільки відповідна процедура здійснюється для призначення пенсії, водночас їй має передувати звільнення зі служби.
Таким чином, доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії”). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії”). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність своїх дій, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З урахуванням положень статті 139 КАС України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-77, 139, 242-246, 259-262, 271, 287 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,- відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Ю. В. Харченко

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,- відмовити
28.04.2026.