1	Справа № 335/3935/26  2/335/2548/2026 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року  м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого - судді Мінаєва М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про захист прав споживача,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про захист прав споживача з такими вимогами:
на підставі ст. 11, 509 ЦК України встановити відсутність правових підстав для теплової виникнення зобов`язань між позивачем та відповідачем у сфері постачання енергії;
на підставі ст. 16 ЦК України визнати Концерн «Міські теплові мережі» неналежним надавачем послуг з постачання теплової енергії щодо позивача;
визнати протиправними дії Концерну «Міські теплові мережі» щодо нарахування позивачу плати за послуги з постачання теплової енергії;
визнати відсутнім обов`язок позивача сплачувати Концерну «Міські теплові мережі» плату за послуги з постачання теплової енергії;
зобов`язати Концерн «Міські теплові мережі» припинити нарахування плати за послуги з постачання теплової енергії щодо позивача.
В обґрунтування вказаних вимог позивач послався на таке.
Позивач є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач здійснює нарахування плати за послуги з постачання теплової енергії, посилаючись на наявність правових підстав для надання таких послуг.
З метою з`ясування правових підстав діяльності відповідача, позивач зверталася до нього з письмовим запитом 13.10.2025 року щодо надання документів, які підтверджують: право власності або користування тепловими мережами; правові підстави здійснення діяльності; наявність договірних відносин. Відповідач відповіді на зазначені запити не надав. У зв`язку з цим позивач звернулася до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача. Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя по справі № 335/10794/25 та Запорізького апеляційного суду бездіяльність відповідача визнано протиправною та зобов`язано надати відповіді.
На запит позивача до Запорізького міського виконавчого комітету від 13.03.2026 року, 03.04.2026 року надано відповідь, відповідно до якої теплові мережі передані відповідачу на підставі рішення виконавчого комітету та акту приймання-передачі.
За ствердженням позивача, відповідач не є належним надавачем послуг з постачання теплової енергії і не має права нараховувати позивачу плату за неї, а у позивача, відповідно, відсутній обов`язок сплачувати за неї відповідачу, оскільки:
право власності на теплові мережі як на об`єкт нерухомого майна за відповідачем не зареєстроване, а тому відповідач не має права власності на них;
за відсутності права власності на теплові мережі у відповідача не могло виникнути права користування ними, а також право господарського відання ними;
передача майна відповідачу без належного правового титулу та без визначеної законом процедури є протиправною, а відповідні правочини – недійсними;
як наслідок, відповідач не може бути суб`єктом публічного договору, і тому між сторонами не виникли договірні відносини щодо постачання теплової енергії.
Ухвалою суду від 11.05.2026 було відкрите провадження у справі, її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, яким були встановлені строки для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування.
26.05.2025 від відповідача надійшов письмовий відзив на позов з доказами направлення його копії позивачу.
У відзиві відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, послався на таке.
Відповідно до Рішення виконавчого комітету від 29.01.2009 № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» Концерн «Міські теплові мережі» визначено виконавцем послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.
Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності відповідача та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу відповідача.
Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше.
Відповідач по відношенню до позивача, являється виконавцем комунальних послуг, а саме, з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії.
Мережі, через які проходить теплопостачання та гаряче водопостачання, в розумінні ст. ст. 181, 182 ЦК України не є нерухомим майном та не підлягають обов`язковій державній реєстрації.
19 червня 2019 року між позивачем та відповідачем укладений Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Договір припинив свою дію 01 листопада 2021 року, а з 01 листопада 2021 року між сторонами укладений Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії.
Відповідно до Акту звірки взаємних розрахунків за період з грудня 2019 року і по травень 2026 року за позивачем обліковується заборгованість за надані послуги у розмірі 49434,39 грн. в січні 2019 р. позивач сплатила за отримані послуги у розмірі 1100,69 грн.
В позовній заяві позивач зазначає що є споживачем послуг з постачання теплової енергії, тим самим є стороною Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, та має обов`язок щодо виконання договору, а саме сплати за отримані послуги.
Правовідносини між позивачем та відповідачем склались в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21 серпня 2019 р., № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року, № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» та іншими нормативно-правовими актами України. Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
01.05.2021 набрав чинності Закон України від 03.12.2020 № 1060-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг». Згідно з цим Законом внесено низку змін до Законів України що регулюють житлово-комунальні відносини, в тому числі і до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону. 
Відповідно до статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Згідно розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
Згідно із частиною 7 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.
Частиною 5 статті 13 Закону встановлено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
02.10.2021 на офіційному веб-сайті Концерну «Міські теплові мережі» опубліковано типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії.
Відповідно до п.п. 1, 2, 4 Договору цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України. Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на сайті Концерну «Міські теплові мережі».
В супереч приписам Закону, співвласники багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 в місячний термін не визначились з моделлю організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, та/або не досягли згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги, - в силу виконання норм чинного законодавства між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону з урахуванням таких особливостей: виконавець забезпечує відповідність кількісних та якісних характеристик послуги встановленим нормативам на межі централізованих інженерно-технічних систем постачання послуги виконавця та внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку; до плати виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором не включається плата за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують постачання відповідної комунальної послуги; технічне обслуговування, поточний та капітальний ремонти внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують постачання відповідної комунальної послуги, здійснюються співвласниками чи залученими ними уповноваженими на виконання таких робіт особами за рахунок співвласників.
Також відповідач посилався на те, що поданням такого позову позивач зловживає своїми правами, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.
Позивач відповіді на відзив не надав.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Наведені висновку сформульовані у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 161/2823/19.
Зміст позовної заяви ОСОБА_1 свідчить про те, що підстави поданого нею позову зводяться до двох основних доводів, а саме:
1)щодо відсутності у Концерну «МТМ» речових прав (права власності, права користування, права господарського відання) на теплові мережі, через які він поставляє теплову енергію;
2)щодо відсутності між позивачем і Концерном «МТМ» договірних відносин щодо постачання теплової енергії.
За ствердженням позивача, в сукупності наведені ним обставини не надають відповідачу права надавати послуги з постачання теплової енергії та нараховувати плату за неї, а позивач, відповідно, не має обов`язку оплачувати теплову енергію на користь позивача.
Однак суд не погоджується з такими ствердженнями позивача з огляду на таке.
Щодо відсутності у Концерну «МТМ» речових прав (права власності, права користування, права господарського відання) на теплові мережі, через які він поставляє теплову енергію.
Станом на час розгляду справи Закон України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 (з подальшими змінами і доповненнями) визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.
Вказаним законом передбачено, що:
проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання (ст. 4).
суб`єкти відносин у сфері теплопостачання – це фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування;
теплова енергія – це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;
теплопостачальна організація – це суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії (ст. 1).
Відповідно до ч. ч. 1-6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватись суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів.
Теплогенеруючі організації, які використовують різні технології виробництва теплової енергії, мають рівні права доступу на ринок теплової енергії.
Споживач або суб`єкт теплоспоживання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо.
Теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У разі якщо така організація не є теплотранспортуючою, то теплотранспортуюча організація не має права відмовити теплогенеруючій організації у транспортуванні теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи.
Теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі.
Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про теплопостачання» господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом.
Кадрові, організаційні, технологічні та спеціальні вимоги до здійснення господарської діяльності з постачання теплової енергії встановлені у Ліцензійних умовах провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 22 березня 2017 року № 308.
При цьому ані Закон «Про теплопостачання», ані вказані Ліцензійні умови не передбачають обов`язкового перебування теплових мереж у власності теплопостачальної організації як умови здійснення такої діяльності.
Судом встановлено, що відповідач має ліцензії, видані йому Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, на право здійснення господарської діяльності з постачання теплової енергії (рішення від 08.06.2012 № 214) та з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, ТЕС, АЕС, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії (рішення від 22.11.201 № 1489), а також з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами.
Також судом встановлено, що відповідно до Статуту відповідача предметом діяльності Концерну «МТМ» є, зокрема, виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб тощо.
За змістом вказаного статуту, власником Концерну «МТМ» є Запорізька міська рада, які відповідач підзвітний і підконтрольний (п. 1.4); майно Концерну, яке є комунальною власністю, закріплено за ним і належить йому на праві повного господарського відання, здійснююче яке, Концерн володіє, користується і розпоряджається таким майно (5.2).
Відповідно до Рішення виконавчого комітету від 29.01.2009 № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» Концерн «Міські теплові мережі» визначено виконавцем послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.
Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23.06.2009 № 226/3 та на підставі акту прийому-передачі від 26.08.2009 зовнішні теплові мережі та мережі гарячого водопостачання, в тому числі до житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , як об`єкти комунальної власності територіальної громади міста Запоріжжя, були передані в господарське відання відповідачу.
Суд виходить з того, що наведені вище документи в сукупності утворюють презумпцію правомірності здійснення відповідачем господарської діяльності з виробництва і постачання теплової енергії, яка позивачем під час розгляду цієї справи не спростована.
Також позивач не надав доказів на підтвердження того, що теплові мережі слід вважати об`єктами нерухомого майна в розумінні ст. ст. 181, 182 ЦК України.
Позивачу при цьому слід мати на увазі, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, що висловлена у постанові від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, державна реєстрація речових прав на майно не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Щодо відсутності між позивачем і Концерном «МТМ» договірних відносин щодо постачання теплової енергії.
Суд погоджується з відповідними доводами відповідача і виходить з того, що правовідносини між позивачем та відповідачем склались в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21 серпня 2019 р., № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року, № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» та іншими нормативно-правовими актами України. Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
01.05.2021 набрав чинності Закон України від 03.12.2020 № 1060-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг». Згідно з цим Законом внесено низку змін до Законів України що регулюють житлово-комунальні відносини, в тому числі і до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону. 
Відповідно до статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Згідно розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
Згідно із частиною 7 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.
Частиною 5 статті 13 Закону встановлено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
02.10.2021 на офіційному веб-сайті Концерну «Міські теплові мережі» опубліковано типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії.
Відповідно до п. п. 1, 2, 4 Договору цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України. Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на сайті Концерну «Міські теплові мережі».
Крім того, із змісту позовної заяви випливає, що позивач не заперечує того факту, що теплова енергія поставляється відповідачем за адресою м. Запоріжжя, бульвар Марії Примаченко, буд. 4-а, і що позивач де-факто є споживачем цього майнового блага.
Відтак, споживач зобов`язаний сплачувати за фактично спожиті послуги незалежно від наявності укладеного договору, і тим більше, незалежно від того, чи вважає споживач такий договір укладеним.
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплостачання» споживач теплової енергії має право на:
вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами;
отримання інформації щодо якості теплопостачання, тарифів, цін, порядку оплати, режимів споживання теплової енергії;
відшкодування згідно із законодавством збитків, заподіяних внаслідок порушення його прав, у разі виконання ним своїх зобов`язань відповідно до договору;
приєднання до теплової мережі відповідно до нормативно-правових актів;
отримання обсягів теплової енергії згідно з параметрами відповідно до договорів, а також норм і правил;
отримання перерахунку за спожиту теплову енергію з урахуванням здійсненого авансового платежу та показань вузлів обліку теплової енергії протягом місяця після закінчення опалювального періоду.
Захист прав споживачів теплової енергії, а також механізм реалізації захисту цих прав регулюються цим Законом, Законом України "Про захист прав споживачів", іншими нормативно-правовими актами.
У свою чергу, статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції станом на час розгляду справи передбачено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на:
1) захист своїх прав державою;
2) належну якість продукції та обслуговування;
3) безпеку продукції;
4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної";
4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної";
5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону;
6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав;
7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів).
Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:
1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції;
2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення;
3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору;
4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;
5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;
6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою;
7) ціну продукції визначено неналежним чином;
8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.
Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Однак в даному випадку позивач не навів жодного факту та не надав жодного відповідного доказу щодо порушення його прав як споживача теплової енергії, у одній чи декількох наведених вище формах.
Просте, нічим не підтверджене ствердження позивача про те, що відповідач не є належним надавачем послуг з теплопостачання, не свідчить про порушення відповідачем прав позивача як споживача теплової енергії.
При цьому позивач не вказав і не надав відповідних доказів щодо того, який інший суб`єкт господарської діяльності є належним постачальником теплової енергії за вказаною вище адресою, а також чи існує технічна можливість зміни постачальника теплової енергії персонально для позивача.
Позивачу також слід мати на увазі, що Порядок відокремлення (відключення) власників квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків від централізованого опалення та гарячого водопостачання затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2019 № 169, і за наявності відповідних передумов позивач може скористатись його положеннями.
Таким чином, позовні вимоги не є законними та обґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 28, 81, 82, 141, 244, 263-265, 274 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про захист прав споживача, - відмовити.

Повний текст рішення складений 19.06.2026.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з дня вручення копії рішення.

Суддя         М.М. Мінаєв