номер провадження справи 4/8/24

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2026 Справа № 908/149/24
м.Запоріжжя Запорізької області 
за позовом Приватного підприємства «МЕРИДІАН», (03039, м. Київ, вул. Голосіївська, буд. 13-А, офіс № 485)
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ», (61003, м. Харків, вул. Гамарника, буд. 7/9)
про стягнення 1 260 133,08 грн. 

Суддя Зінченко Н.Г. 
при секретарі судового засідання Проценко І.Е.

від позивача – Шумський І.В., на підстав Ордеру на надання правничої допомоги серія АР № 1303354 від 16.03.2026;
від відповідача – Мазур О.С., на підставі Ордеру на надання правничої допомоги серія АР № 1162263 від 07.02.2024;

В січні 2024 року до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Приватного підприємства «МЕРИДІАН», м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ», м. Харків про стягнення 663 432,00 грн. попередньої оплати за непоставлений товар з договором поставки № 07/22К від 24.01.2022 та 596 701,08 грн. попередньої плати за непоставлений товар за договором поставки № 09/22К від 25.01.2022, а всього 1 260 133,08 грн. грошових коштів.
Звернення з даною позовною заявою до Господарського суду Запорізької області мотивоване посиланням на приписи ч. 5 ст. 29 ГПК України та умови п. 3.2 договору поставки № 07/22К від 24.01.2022 і п. 3.2 договору поставки № 09/22К від 25.01.2022 якими передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах EXW – на склад ПОСТАЧАЛЬНИКА (Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 3) відповідно до міжнародних правил «Інкотермс» в редакції 2010 року. Отже, сторонами договору узгоджено, що місцем його виконання є м. Запоріжжя. З огляду на те, що предметом спору в цій справі є вимоги ПП «МЕРИДІАН» про стягнення з ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» попередньої оплати саме з підстав неналежного виконання договорів поставки товару в м. Запоріжжя, до спірних відносин підлягає застосуванню положення ст. 29 ГПК України про подання позову за місцем виконання договору, а тому позивач вправі звернутися з цією позовною заявою до Господарського суду Запорізької області.
Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2024 справу № 908/149/24 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 24.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/149/24 та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, справі присвоєно номер провадження справи 4/8/24, підготовче засідання призначено на 20.02.2024.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.02.2024 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 908/149/24 до 23.04.2024, підготовче засідання відкладено на 25.03.2024.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.03.2024 у зв`язку із перебуванням головуючого судді у справ № 908/149/24 Зінченко Н.Г. з 19.03.2024 по 01.04.2024 включно у відпустці підготовче засідання перенесено на 04.04.2024.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 04.04.2024 підготовче провадження у справі № 908/149/24 закрито, справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 23.04.2024.
В судовому засіданні 23.04.2024 оголошувалася перерва до 14.05.2024, про що зазначено в протоколі судового засідання від 23.04.2024.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 14.05.2024 судом ухвалено повернутися на стадію підготовчого провадження у справі, провадження у справі № 908/149/24 зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах по справі № 908/1162/23 Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду і набрання законної сили цим судовим рішенням Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.11.2025 на підставі клопотання Приватного підприємства «МЕРИДІАН» про поновлення провадження у справі № 908/149/24 та з урахуванням прийняття і опублікування повного тексту постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 поновлено провадження у справі № 908/149/24 та призначено підготовче засідання на 10.12.2025.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.12.2025 судом ухвалено провадження у справі № 908/149/24 зупинити до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23 і набрання законної сили цим судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 02.03.2026 на підставі клопотання Приватного підприємства «МЕРИДІАН» про поновлення провадження у справі № 908/149/24 та з урахуванням прийняття і опублікування повного тексту ухвали Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2026 у справі № 280/5808/23 поновлено провадження у справі № 908/149/24 та призначено підготовче засідання на 17.03.2026.
У зв`язку з перебуванням судді Зінченко Н.Г. з 04.03.2026 по 18.03.2026 включно на лікарняному, судове засідання, призначене на 17.03.2026, не відбулося та ухвалою Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 підготовче засідання у справі № 908/149/24 перенесено на 06.04.2026.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 06.04.2026 підготовче провадження у справі № 908/149/24 закрито, справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 22.04.2026.
В судовому засіданні 22.04.2026 оголошувалася перерва перед судовими дебатами до 11.05.2026, про що зазначено в протоколі судового засідання від 22.04.2026.
В судове засідання 11.05.2026 з`явилися представники сторін, фіксація судового процесу здійснювалася з використанням системи відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua. 
В судовому засіданні 11.05.2026 справу розглянуто, на підставі ст. 240 ГПК України судом прийнято вступну та резолютивну частини рішення.
Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та долучених судом до матеріалів справи.
Заявлені позивачем вимоги викладені в позовній заяві та ґрунтуються на ст., ст. 173, 183, 265 ГК України, ст., ст. 11, 525, 526, 530, 625, 655, 692, 712 ЦК України. Позов пред`явлений позивачем з підстав невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо поставки обумовленого договором поставки № 07/22К від 24.01.2022 і договором поставки № 09/22К від 25.01.2022 товару, за який позивачем здійснена попередня оплата у розмірі 663 432,00 грн. і 596 701,08 грн. відповідно. Так, 24.01.2022 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 07/22К, відповідно до умов якого відповідач (Постачальник) зобов`язався передати у власність позивача (Покупця), а позивач зобов`язався прийняти і оплатити Самоскид АС-3163/1 «КОБАЛЬТ» загальною вартістю 2 186 800,00 грн. Крім того, 25.01.2022 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 09/22К, відповідно до умов якого ПОСТАЧАЛЬНИК відповідач (Постачальник) зобов`язався передати у власність позивача (Покупця), а позивач зобов`язався прийняти і оплатити Автопаливозаправник КОТ-8L3P3TA01 KOBALT загальною вартістю 1 966 842,00 грн. Згідно з п. 2.5 кожного з договорів оплата за товар здійснюється в такому порядку: початковий платіж у розмірі 30 % протягом 5 банківських днів з моменту підписання договору, остаточний платіж за товар у розмірі 70 % - протягом 1 банківського дня з моменту повідомлення Покупця про готовність товару до відвантаження зі складу Постачальника. За умовами п. 3 вказаних договорів поставки кінцевим строком поставки товару є 10.04.2022. Поставка товару здійснюється на умовах EXW – на склад Постачальника (Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 3), а приймання товару оформлюється Актом прийому передачі Товару. Приймання товару проводиться в місці передачі в присутності представників сторін. Одночасно з передачею товару Постачальник повинен видати Покупцю весь комплект документів на нього. Позивач 25.01.2022 на виконання умов п. 2.5.1 договорів здійснив попередню оплату за товар, а саме: початковий платіж (передоплату) за товар-1 згідно з рахунком на оплату по замовленню № 8 від 25.01.2022 у розмірі 30 % в сумі 663 432,00 грн. і початковий платіж (передоплату) за товар-2 згідно з рахунком на оплату по замовленню № 9 від 25.01.2022 у розмірі 30 % в сумі 596 701,08 грн. на поточний рахунок відповідача, що підтверджується платіжними інструкціями № 60 від 25.01.2022 та № 59 від 25.01.2022. На підтвердження придбання товару відповідачем видані довідки від 08.02.2022 за вих. №, № 28/22 і 27/22, за якими ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» засвідчило, що отримало від ПП «МЕРИДІАН» часткову оплату за товар у розмірі 30 % вартості товару та гарантійні листи АТ «Райффайзен Банк» про надання Покупцю кредиту для розрахунку за товар. Разом із тим, товар, що є предметом договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022, відповідачем поставлений не був, так само відповідач не повідомляв позивача про готовність товару до відвантаження. Станом на час звернення позивача до суду з позовом у даній справі відповідачем товар, що є предметом договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022, поставлений не був, так само і сума попередньої оплати за непоставлений товар повернута не була. На підставі викладеного, позивач просить суд позов задовольнити повністю, стягнути з відповідача 663 432,00 грн. попередньої оплати за непоставлений товар з договором поставки № 07/22К від 24.01.2022 та 596 701,08 грн. попередньої плати за непоставлений твар за договором поставки № 09/22К від 25.01.2022, а всього 1 260 133,08 грн. грошових коштів. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката.
Відповідачем на підставі ст. 165 ГПК України подано суду Відзив на позовну заяву (вх. № 3203/08-08/24 від 09.02.2024), в якому відповідач проти позову заперечив. Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач зазначив, що між сторонами дійсно укладені договір поставки № 07/22К від 24.01.2022, за умовами якого відповідач (Постачальник) зобов`язався передати у власність позивача (Покупця), а Покупець прийняти і оплатити Самоскид АС-3163/1 «КОБАЛЬТ» (товар) загальною вартістю 2 186 800,00 грн., і договір поставки № 09/22К від 25.01.2022, за умовами якого відповідач (Постачальник) зобов`язався передати у власність позивача (Покупця), а Покупець прийняти і оплатити Автопаливозаправник КОТ-8L3P3TA01 KOBALT (товар) загальною вартістю 1 966 842,00 грн. При цьому, відповідач не заперечує факт отримання від позивача попередньої оплати у розмірі 30 % вартості товару в сумі 663 432,00 грн. і 596 701,08 грн. відповідно за вказаними договорами. Як зазначає відповідач, умовами п. 3.1 договорів передбачено, що товар має бути поставлений в строк не пізніше 10.04.2022 включно, але в будь-якому разі лише за умови виконання Покупцем п. 2.5.2 договору. В свою чергу, п. 2.5.2 договорів встановлює, що остаточний платіж за товар в розмірі 70 % здійснюється протягом 1 банківського дня з моменту повідомлення Покупця про готовність товару до відвантаження зі складу Постачальника. Разом із тим, жодним пунктом договорів не встановлений строк, протягом якого Постачальник має повідомити про готовність товару до відвантаження. За загальним правилом ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідач стверджує, що позивач не пред`являв вимогу поставити товар, від поставки товару не відмовився, доказів зворотного суду не надав. Відповідно до п. 11 договорів та даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичною адресою ПП «МЕРИДІАН» було: 70640, Запорізька область, Пологівський район, с. Тарасівка, вул. Леніна, 111А. У зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України відбулася окупація військами Російської Федерації південної частини Запорозької області, в тому числі Пологівської міської територіальної громади Запорізької області. Відповідно до ч. 2. ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами-підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 ЦК України. Стаття 45 Податкового кодексу України визначає, що податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» переказ коштів між тимчасово окупованою територією та іншою територією України забороняється. У зв`язку із цим, до зміни позивачем (покупцем) податкової адреси на підконтрольній Україні території відповідач не міг здійснити господарську операцію (поставку товару) з юридичною особою, місцем реєстрації якої є тимчасово окупована території України. Так само відповідач не повідомляв позивача і не мав об`єктивної можливості це зробити засобами поштового зв`язку про готовність товарів до відвантаження. Лише 05.10.2023 позивач провів державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу в частині зміни місцезнаходження на адресу: 03039, м. Київ, вул. Голосіївська, буд. 13-А, офіс № 485. Після цього, претензією від 17.10.2023 позивач повідомив відповідача про зміну юридичної адреси та вимагав повернути суми попередньої оплати за договором поставки № 07/22К від 24.01.2022 і договором поставки № 09/22К від 25.01.2022. У відповідь на претензію ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» повідомило позивача про готовність поставити товар та про необхідність здійснити остаточну оплату за цей товар. Таким чином, відповідач вважає, що в силу вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» він не міг належним чином і у обумовлені сторонами строки виконати зобов`язання щодо поставки товару, а тому у діях відповідача відсутня вина, оскільки своєчасному виконанню зобов`язань за договором поставки № 07/22К від 24.01.2022 і договором поставки № 09/22К від 25.01.2022 перешкоджав факт реєстрації податкової адреси Покупця на тимчасово окупованій території України. З урахуванням викладеного, відповідач заперечує проти позовних вимог та просить суд в позові відмовити.
Позивач на підставі ст. 166 ГПК України надав Відповідь на відзив (вх. № 4256/08-08/246 від 22.02.2024) в якій підтримав заявлені позовні вимоги з раніше наведених у позові фактичні обставини справи та нормативних посилань. Зокрема, заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що оскільки спірні договори не встановлюють строк для повідомлення Постачальником Покупця про готовність товару до відвантаження, позивач мав або очікувати поки відповідач не здійснить таке повідомлення у строк, визначений на власний розсуд, або ж проявити ініціативу та заявити відповідачеві вимогу про здійснення такого повідомлення, яка зобов`яже відповідача здійснити повідомлення протягом 7 днів після отримання такої вимоги позивача. Тому оскільки відповідач досі не повідомив позивача про готовність товару до відвантаження зі свого складу, це означає, що строк здійснення остаточної оплати досі не настав, у зв`язку з чим не настав і строк поставки товару. На думку відповідача, наведене свідчить про прострочення кредитора (тобто позивача) і знімає з відповідача будь-яку відповідальність за нинішній стан виконання умов спірних договорів. При цьому відповідач зазначає, що не здійснював повідомлення позивача про готовність товару до відвантаження зі свого складу цілком свідомо: оскільки після початку повномасштабної збройної агресії проти України населений пункт, в якому на момент його початку було зареєстроване місцезнаходження позивача, опинився під окупацією агресора, відповідно до Закону «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності вимагає зміни податкової адреси суб`єктами господарювання, чиє місцезнаходження опинилось на окупованій території; правочини таких суб`єктів господарювання є нікчемними, переказ коштів між тимчасово окупованою територією та іншою територією України забороняється. Натомість, позивач вважає, що зміст п. 3.1 договорів, згідно з яким товар має бути поставлений позивачеві не пізніше 10.04.2022, але в будь-якому разі лише за умови виконання позивачем п. 2.5.2 договорів, насправді означає, що відповідач зобов`язаний забезпечити готовність товару до відвантаження зі свого складу та оповіщення позивача про цю готовність з таким розрахунком, щоб позивач мав можливість здійснити остаточний платіж, а відповідач – за фактом платежу передати товар позивачеві не пізніше 10.04.2022. Проте якщо позивач не здійснить до 10.04.2022 остаточний платіж після одержання повідомлення відповідача про готовність товару до відвантаження, відповідач звільняється від відповідальності і зобов`язаний передати товар лише після здійснення позивачем остаточного розрахунку. Тобто сторони узгодили, що до 10.04.2022 мають бути вчинені всі дії за спірними договорами, а саме: відповідач зобов`язаний повідомити про готовність товару до відвантаження з його складу, після чого позивач повинен протягом 1 банківського дня здійснити повну оплату товару та відповідач, у свою чергу, має виконати поставка товару зі свого складу, передавши його позивачеві. Отже, при укладанні договорів сторони встановили, що повне його виконання має відбутись не пізніше 10.04.2022, а тому повідомлення про готовність товару до відвантаження відповідач зобов`язаний був здійснити до вказаної дати з таким розрахунком, щоб позивач протягом одного банківського дня мав можливість здійснити повну оплату товару. Інше тлумачення договору поставки, зокрема про невизначеність строку повідомлення про готовність товару до відвантаження або строку передання товару після здійснення позивачем повної оплати товару, суперечить дійсному змісту досягнутої сторонами домовленості і правомірному очікуванню позивача, що всі зобов`язання щодо поставки товару будуть належним чином та своєчасно виконані. За будь-яких обставин, згідно з п. 2.5.2 договорів виникнення обов`язку позивача здійснити остаточний платіж прямо пов`язане строком та обумовлене отриманням повідомлення відповідача про готовність товару до відвантаження зі свого складу. Без повідомлення, зробленого відповідачем, обов`язок позивача здійснити остаточний платіж не настає. Таким чином, у спірних правовідносинах відсутнє прострочення кредитора, адже п. 2.5.2 спірних договорів прямо обумовлює виникнення обов`язку позивача внести остаточний платіж фактом повідомлення про готовність товару до відвантаження зі складу відповідача, тоді як відповідач прямо визнає, що не робив спроб здійснити таке повідомлення.  Крім того, позивач вважає, що виходячи з положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції, що діяла станом на 10.04.2022) території України, окуповані збройними силами Російської Федерації після 24.02.2022, формально мають охоплюватися п. 3 ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону. Однак в умовах воєнного стану конкретні території мають бути визнані тимчасово окупованими, а дата початку їх окупації має бути визначена не інакше як рішенням РНБО України, введеним у дію указом Президента України. Станом на 10.04.2022 ані рішення РНБО, ані указ Президента, передбачені ч. 3 ст. 1, п. 3 ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону, не видано, а отже склад тимчасово окупованої території, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 3 закону, у спосіб, передбачений зазначеним Законом, не сформовано. З цього випливає, що станом на 10.04.2022 с. Тарасівка Пологівського району Запорізької області не відносилося до тимчасово окупованої території в розумінні ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Також позивач зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої п. п. 1 і 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у п. п. 1 і 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями. Станом на 10.04.2022 Кабінет Міністрів України не видавав будь-яких рішень, які б поширювали положення ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окуповані території, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, тобто станом на 10.04.2022 положення ст. 13 Закону не поширювалися на с. Тарасівку Пологівського району Запорізької області ще й тому, що не видано рішення Кабінету Міністрів України, з яким закон пов`язує можливість поширення на населений пункт дії ст. 13 Закону. З урахуванням викладеного, позивач вважає наявними підстави для задоволення його позовних вимог. 
01.03.2024 через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС до Господарського суду Запорізької області від відповідача надійшли Заперечення на відповідь на відзив (вх. № 4969/08-08/24 від 04.03.2024), в яких відповідач підтримав раніше наведені ним доводи в обґрунтування заперечень на позовні вимоги. Відповідач вважає, що аргументи позивача, наведені в обґрунтування його правової позиції по суті спору, є необґрунтовані, суперечать положенням спірних договорів та нормам чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, що є підставою для відмови у позові.
24.11.2025 від ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» надійшли Додаткові пояснення у справі (вх. № 23643/08-08/25 від 24.11.2025), в яких відповідач зазначив, що фактично повідомлення відповідачем позивача про готовність до поставки товарів з моменту окупації с. Тарасівка Пологівського району Запорізької області і до зміни податкової адреси ПП «МЕРИДІАН» (жовтень 2023 року) на підконтрольну Україні територію було дією, забороненою Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Так, умовами договорів передбачений обов`язок ПП «МЕРИДІАН» протягом одного банківського дня з моменту повідомлення про готовність товару до відвантаження перерахувати кошти на рахунок ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ». Отже, цілком логічно і очевидно, що вказане повідомлення несло, як наслідок, ризик отримання коштів на рахунок ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» протягом одного банківського дня від підприємства, юридична (податкова) адреса якого відносилась з 03.03.2022 до тимчасово окупованих територій. Тому відповідач не повідомляв позивача і не мав об`єктивної можливості це зробити засобами поштового зв`язку про готовність товарів до відвантаження. Лише 05.10.2023 позивач провів державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу в частині зміни місцезнаходження на адресу: 03039, м. Київ, вул. Голосіївська, буд. 13-А, офіс № 485. Після цього, претензією від 17.10.2023 позивач повідомив відповідача про зміну юридичної адреси та вимагав повернути суми попередньої оплати за договорами поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022. У відповідь на претензію ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» повідомило позивача про готовність поставити товар та про необхідність здійснити остаточну оплату за цей товар. Таким чином, відповідач вважає в силу вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» він не міг належним чином і у обумовлені сторонами строки виконати зобов`язання щодо поставки товару, а тому у діях відповідача відсутня вина, оскільки своєчасному виконанню зобов`язань за договорами поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022 перешкоджав факт реєстрації податкової адреси Покупця на тимчасово окупованій території України. Повідомлення про готовність товарів до відвантаження було надіслано відповідачем одразу, як це стало відповідати вимогам Закону, а саме, як тільки позивач в жовтні 2023 року змінив адресу (відповідь на першу претензію позивача № 55/23, № 56/23 від 17.10.2023). Поведінку позивача у даних правовідносинах не можна назвати правомірною, оскільки останній не діяв в межах закону, та до жовтня 2023 року не міняв свою податкову адресу. Отже, з врахуванням правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, у цій справі, необхідно зробити висновок, що факт окупації села Тарасівка Пологівського району Запорізької області з 03.03.2022 року є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні. Відтак, поставка товарів позивачу, який мав податкову адресу на окупованій території до жовтня 2023 року, не могла мати місце в силу вимог законодавства України. 
26.11.2025 від ПП «МЕРИДІАН» до господарського суду надійшли Додаткові пояснення у справі (вх. № 23954/08-08/25 від 27.11.2025) з урахуванням висновків Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених в постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, в яких позивач зазначив, що у справі № 908/1162/23 спір виник між постачальником та споживачем електричної енергії щодо стягнення заборгованості на підставі укладених договорів про постачання електричної енергії за обсяги електричної енергії, спожиті об`єктами відповідача в листопаді-грудні 2022 року, які перебували на тимчасово окупованій території. У спірних відносинах позивач виступає покупцем товару, який мав бути переданий відповідачем у місті Запоріжжі не пізніше 10.04.2022 р., але так і не був переданий. У справі № 908/1162/23 спірні відносини виникли щодо стягнення заборгованості за листопад-грудень 2022 року за спожиті обсяги електричної енергії, які передавались позивачем України з неокупованої на тимчасово окуповану територію. Водночас, у справі № 908/149/24 спірні відносини виникли з приводу невиконання відповідачем обов`язку передати товар не пізніше 10.04.2022 з неокупованої на неокуповану територію України (тобто перетин товаром лінії зіткнення не передбачався, оскільки місцем поставки товару відповідно до п. 3 договорів є склад Постачальника (Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 3). За таких обставин, доводи відповідача, якими він мотивує заперечення на позов, є безпідставними, а позовні вимоги підлягають задоволенню судом.
16.03.2026 від ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» надійшли Додаткові пояснення у справі (вх. № 5885/08-08/26 від 17.03.2026), в яких відповідач зауважив, що у спірних правовідносинах повідомлення про готовність товарів до відвантаження ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» надіслано позивачу одразу, як це стало відповідати вимогам закону, а саме, як тільки позивач в жовтні 2023 року змінив адресу на підконтрольну територію України (відповідь на претензію позивача № 55/23, № 56/23 від 17.10.2023). Поведінку позивача не можна назвати правомірною, оскільки останній не діяв в межах закону, та до жовтня 2023 року не міняв свою податкову адресу. Отже, з врахуванням правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених в постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, у цій справі, необхідно зробити висновок, що факт окупації села Тарасівка Пологівського району Запорізької області з 03.03.2022 є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні. Відтак, відповідач об`єктивно не міг здійснити поставку товарів позивачу, який мав податкову адресу на окупованій території аж до жовтня 2023 року. При цьому, відповідач не заперечує, що поставка товару мала відбутися на території м. Запоріжжя (території, підконтрольній Україні), разом з тим, вирішальним у справі є те, що саме податкова адреса позивача до жовтня 2023 року залишалась на окупованій території, відтак будь-які правочини з такою юридичною особою були заборонені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції від 20.03.2022, яка діяла станом на 10.04.2022). Відповідач також звертає увагу суду, що у нього не було жодної інформації про господарську діяльність позивача з початку війни, не було жодних даних, які б давали підстави стверджувати, що позивач не веде колабораційну діяльність. До жовтня 2023 року у відповідача не було достовірної інформації про відсутність добровільної співпраці контрагента (позивача) із державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, зокрема окупаційною адміністрацією держави-агресора. Окрім цього, існують доволі непоодинокі випадки перереєстрації господарств за законодавством російської федерації. Водночас повідомлення відповідачем позивача про готовність товару до поставки означало сигнал готовності відповідача отримати кошти на свій рахунок від контрагента, місцезнаходження якого є тимчасово окупована РФ територія, що прямо заборонено законом. В такому разі, посадових осіб ТОВ «АП «КОБАЛЬТ», як осіб, які провадили господарську діяльність із таким контрагентом, знаходячись на підконтрольній території України, могло бути притягнуто до кримінальної відповідальності за ст. 111 2 «Пособництво державі-агресору», санкція якої передбачає позбавлення волі на строк від 10 до 12 років із позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої. За таких обставин, відповідач вважає, що підстави для задоволення позовних вимог ПП «МЕРИДІАН» відсутні. Крім того, відповідач наголошує, що товари в наявності та готові до поставки.
Розглянувши зібрані у справі письмові докази у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд 

УСТАНОВИВ

24.01.2022 Приватним підприємством «МЕРИДІАН» (Покупець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» (Постачальник, відповідач у справі) укладено Договір поставки № 07/22К (далі за текстом – Договір 1), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався передати у власність Покупця, а Покупець прийняти і оплатити спецтехніку (товар) – Самоскид АС-3163/1 «КОБАЛЬТ», загальною вартістю 2 186 800,00 грн. з ПДВ, що еквівалентно 77 000,00 доларів США, за офіційним курсом продажу доларів США для юридичних осіб в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 28,40 гривень). (п., п. 1.1, 2.2, 2.3 Договору 1) 
Також 25.01.2022 позивачем у справі (Покупець) та відповідачем у справі (Постачальник) укладено Договір поставки № 09/22К (далі за текстом – Договір 2), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався передати у власність Покупця, а Покупець прийняти і оплатити спецтехніку (товар) – Автопаливозаправник КОТ-8L3P3TA01 KOBALT, загальною вартістю 1 966 842,00 грн. з ПДВ, що еквівалентно 69 255,00 доларів США, за офіційним курсом продажу доларів США для юридичних осіб в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: (1 долар США = 28,40 гривень). (п., п. 1.1, 2.2, 2.3 Договору 2)
За своїм змістом Договір 1 і Договір 2 є ідентичними. 
Пунктами 2.4-2.5 Договорів 1 і 2 сторони визначили порядок розрахунків. Так, Покупець здійснює оплату в гривнях за офіційним курсом доларів США, встановленим АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на день платежу, але не нижче, ніж курс, що діяв на дату підписання Договору. Оплата за товар здійснюється в такому порядку:
- початковий платіж (передплата) за товар в розмірі 30 % повинен бути здійснений протягом 5-ти банківських днів за моменту підписання Договору (п. 2.5.1);
- остаточний платіж за товар в розмірі 70 % здійснюється протягом 1-ого банківського дня з моменту повідомлення Покупця про готовність товару до відвантаження зі складу Постачальника.
За умовами п., п. 3.1-3.4 Договорів 1 і 2 товар має бути поставлений Покупцю не пізніше 10 квітня 2022 року включно, але в будь-якому разі лише за умови виконання Покупцем п. 2.5.2 Договору. Поставка товару здійснюється на умовах EXW – склад Постачальника (Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 3), відповідно до міжнародних правил «Інкотермс» у редакції 2010 року. Приймання товару оформлюється Актом прийому передачі Товару. Приймання товару по комплектації, якістю проводиться в місці передачі в присутності представників Постачальника і Покупця. 
Одночасно з передачею товару Постачальник повинен видати Покупцю весь комплект документів на нього, а саме: рахунок, видаткову накладну, сервісний паспорт та інструкцію з експлуатації, акт прийому-передачі. (п. 3.5 Договорів 1 і 2) 
Пунктом 5.4 Договорів 1 і 2 передбачений обов`язок Постачальника здійснити поставку товару в строк, зазначений в п. 3.1 Договору.
В свою чергу, у відповідності до умов п. 5.5 Договорів 1 і 2 Покупець зобов`язаний оплатити товар згідно з умовами пункту 5.2 Договору.
В п. 10.1 Договорів 1 і 2 сторони узгодили, що Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.
Згідно з умовами п. 10.1 Договорів 1 і 2 сторона несе повну відповідальність за правильність вказаних нею у цьому Договорі реквізитів та зобов`язується своєчасно у письмовій формі сповіщати іншу сторону про їх зміни, а в разі не сповіщення несе ризик настання пов`язаних із цим несприятливих наслідків. 
Як свідчать фактичні обставини справи, на виконання умов п. 2.5.1 Договорів 1 і 2 платіжною інструкцією № 59 від 25.01.2022 позивачем здійснено перерахування на користь відповідача грошових коштів в сумі 596 701,08 грн. з призначенням платежу: «За Автопаливозаправник КОТ-8L3P3TA01 KOBALT 30 % згідно рахунку на оплату по замовленню № 9 від 25.01.2022», а також платіжною інструкцією № 60 від 25.01.2022 позивачем здійснено перерахування на користь відповідача грошових коштів в сумі 663 432,00 грн. з призначенням платежу: «За Самоскид АС-3163/1 «КОБАЛЬТ» 30 % згідно рахунку на оплату по замовленню № 8 від 25.01.2022». 
Зазначені обставини сторонами не заперечуються.
Таким чином, матеріалами справи доведено здійснення позивачем попередньої оплати за товар в розмірі 30 % від загальної вартості товару згідно Договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022. 
В матеріалах справи наявні Довідки № 27/22 і № 28/22 від 08.02.2022, якими ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» засвідчило придбання товару, що є предметом Договорів 1 і 2, отримання від ПП «МЕРИДІАН» попередньої оплати в розмірі 30 % вартості товару за кожним Договором, а також отримання гарантійного листа АТ «Райффайзен Банк» про надання Покупцю кредиту для розрахунку за товар.
Матеріали справи свідчать, що товар, що є предметом Договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022, відповідачем позивачу як у строк, визначений в п. 3.1 Договорів 1 і 2, так і станом на час вирішення спору судом, поставлений не був.
Вказаний факт відповідачем не оспорюється. 
Таким чином, з досліджених судом письмових доказів слідує, що поставка товару, в обумовлений Договорами 1 2 строк не відбулася. 
17.10.2023 позивачем на адресу відповідача засобами поштового зв`язку направлені Претензії б/н на суму 596 701,08 грн. і на суму 663 432,00 грн., в яких, з огляду на не поставку відповідачем у визначений в п. 3.1 Договорів 1 і 2 строк товару, запропонував укласти додаткову угоду № 1 до Договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022, в якій узгодити, що ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» зобов`язується у строк до 27.10.2023 повернути ПП «МЕРИДІАН» попередню оплату, сплачену по Договорам поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022. У разі відхилення, залишення претензії без відповіді та розгляду, позивач повідомив про намір звернутися до суду з вимогами про стягнення суми попередньої оплати, річних відсотків та інфляційних нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України. До вказаних претензій додавався проект додаткової угоди № 1 від 17.10.2023, підписаний з боку Покупця. 
Відповідями на претензію № 55/23 і № 56/23 від 27.10.2023 відповідач повідомив, що з початку широкомасштабної збройної агресії РФ проти України відбулася окупація села Тарасівка Пологівського району Запорізької області. Отже, місцезнаходження Покупця за Договорам поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022 опинилося на тимчасово окупованій РФ території України. Відповідно до ч. 2. ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами-підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Відтак, відповідач об`єктивно не міг здійснити поставку товарів позивачу, який мав податкову адресу на окупованій території, а будь-які правочини з такою юридичною особою були заборонені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Про зміну податкової адреси ПП «МЕРИДІАН» на підконтрольну території України ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» дізналося лише в вересні 2023 року. При цьому, відповідач повідомив, що може виконати зобов`язання в повному обсязі та поставити товар. Для цього запропонував укласти додаткову угоду до Договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022, якою визначити наступні умови: строк поставки – протягом 90 днів з моменту отримання листа-погодження умов додаткової угоди. При цьому, Покупцю необхідно буде здійснити остаточний платіж за товар в розмірі 70 % вартості відповідно до п. 2.5.2 Договорів по факту готовності товару до відвантаження. До вказаних відповідей додавався проект додаткової угоди № 1 від 27.10.2023, підписаний з боку Постачальника.
03.11.2023 позивачем на адресу відповідача засобами поштового зв`язку направлені повторні Претензії б/н на суму 596 701,08 грн. і на суму 663 432,00 грн., в яких позивачем зазначено, що з початком повномасштабної агресії позивач змушений припинити господарську діяльність, а тому не зацікавлений в поставці товару. У зв`язку із цим, повторно запропонував укласти додаткову угоду до Договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022, в якій узгодити, що ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» зобов`язується у розумний строк повернути ПП «МЕРИДІАН» попередню оплату, сплачену по Договорам поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022. У разі відхилення, залишення претензії без відповіді та розгляду, позивач повідомив про намір звернутися до суду з вимогами про стягнення суми попередньої оплати, річних відсотків та інфляційних нарахувань на підставі ст. 625 ЦК України. 
У Відповідях на повторну претензію № 76/23 і № 77/23 від 08.12.2023 ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» повторно наголосило на бажанні здійснити поставку товару. Для цього запропоновано укласти додаткову угоду до Договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022, якою визначити наступні умови: строк поставки – протягом 90 днів з моменту отримання листа-погодження умов додаткової угоди. При цьому, Покупцю необхідно буде здійснити остаточний платіж з товар в розмірі 70 % вартості відповідно до п. 2.5.2 Договорів по факту готовності товару до відвантаження. До вказаних відповідей додавався проект додаткової угоди № 1 від 08.12.2023, підписаний з боку Постачальника.
01.12.2023 ПП «МЕРИДІАН» звернулося до ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» з Претензією вих. № 1 з вимогою про повернення у строк до 15.12.2023 суми попередньої оплати по Договорам поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022 в розмірі 1 260 133,08 грн. із посиланням на норми ч. 2 ст. 693 ЦК України.
Відповіддю на претензію вих. № 01/24 від 05.01.2024 відповідач зазначив, що в силу вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» він не міг належним чином і у обумовлені строки виконати зобов`язання щодо поставки товару, а тому у його діях відсутня вина, оскільки своєчасному виконанню зобов`язань за Договорами поставки № 07/22К від 24.01.2022 і договором поставки № 09/22К від 25.01.2022 перешкоджав факт реєстрації податкової адреси Покупця на тимчасово окупованій території України. Також відповідач повідомив, що пропозиція щодо поставки товарів за Договорам поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022 залишається дійсною. 
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі про стягнення з відповідача 663 432,00 грн. попередньої оплати за непоставлений товар з Договором поставки № 07/22К від 24.01.2022 та 596 701,08 грн. попередньої плати за непоставлений товар за Договором поставки № 09/22К від 25.01.2022, а всього 1 260 133,08 грн. грошових коштів.
Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд визнав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст., ст. 599-601, 604-609 ЦК України.
Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін врегульовані договорами, які за своєю правовою природою є договорами поставки. 
Згідно ч., ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. (ч. 1 ст. 691 ЦК України)
Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов`язаний сплатити повну ціну переданого товару. 
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.08.2023 у справі № 927/211/22 викладений висновок, що двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.
Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором, який вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо істотних умов договору, що підтверджується його підписанням сторонами. Якщо сторона втратила інтерес до виконання договору, зокрема до придбання товару, або не вносить попередню оплату через порушення своїх обов`язків продавцем, то така сторона може скористатися правом розірвання договору. Без здійснення відповідних дій її обов`язки з внесення попередньої оплати, передбачені договором, не є припиненими або виконаними.
Зі змісту п. 2.5 Договорів 1 і 2 вбачається, що сторонами чітко визначена умова оплати товару шляхом здійснення попередньої оплати. 
Матеріалами справи доведено, що по Договору № 07/22К від 24.01.2022 позивачем перераховано відповідачу 663 432,00,00 грн. грошових коштів як попередня оплата за товар і по Договору № 09/22К від 25.01.2022 позивачем перераховано відповідачу 596 701,08 грн. грошових коштів як попередня оплата за товар. 
Відповідачем товар, що є предметом Договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022, поставлений не був.
За приписами ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. 
Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
За умовами п. 3.1 Договорів 1 і 2 товар має бути поставлений Покупцю не пізніше 10 квітня 2022 року включно, але в будь-якому разі лише за умови виконання Покупцем п. 2.5.2 Договору.
Таким чином, сторони в Договорі 1 і 2 чітко визначили граничну межу поставки товару. 
Частиною 1 ст. 664 ЦК України унормовано, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Відповідач належних і допустимих доказів, в розумінні ст., ст. 76, 77 ГПК України, передання позивачу товару, що є предметом Договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022, суду не надав. 
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання щодо передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.
При цьому, можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного із варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
Вказаний підхід щодо застосування статті 693 ЦК України неодноразово викладався Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17, від 27.11.2019 у справі № 924/277/19, від 09.03.2023 у справі № 910/5041/22, від 15.02.2024 у справі № 910/3611/23, від 09.04.2024 у справі № 909/335/23, від 14.05.2024 у справі № 916/1164/23, від 16.07.2024 у справі № 910/3574/23 та інших.
Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. Аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).
Оскільки законом не визначено форму пред`явлення вимоги покупця про повернення суми попередньої оплати, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі – формі позову. 
Позивач реалізував своє право, у порядку встановленому ч. 2 ст. 693 ЦК України шляхом пред`явлення відповідачу вимоги щодо повернення суми попередньої оплати, сплаченої за товар, який поставлений не був.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".
Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Агрокомплекс проти України»).
Отже, відповідне право передбачає собою відмову від договору поставки та припинення зобов`язань сторін за договором, в тому числі припинення обов`язку продавця поставити погоджений товар (в межах зобов`язання, яке виникло з конкретної погодженої поставки).
Верховний Суд (як Велика Палата, так і касаційні суди - цивільний, господарський і адміністративний) у своїх численних рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що однією з основних засад цивільного законодавства є добросовісність, а дії учасників цивільних (господарських) правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. У зв`язку із цим Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується принципу venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), який базується на давньоримській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Основою цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Доказів повернення позивачу грошових коштів в загальній сумі 1 260 133,08 грн. станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (частина 1 статті 612 ЦК України) 
Частиною 2 статті 614 ЦК України унормовано, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач стверджує, що об`єктивно не міг здійснити поставку товарів позивачу, який мав податкову адресу на окупованій території, а будь-які правочини з такою юридичною особою були заборонені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Про зміну податкової адреси ПП «МЕРИДІАН» на підконтрольну території України ТОВ «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» дізналося лише в вересні 2023 року. Таким чином, відповідач вважає, що в даному випадку має місце прострочення кредитора. 
Надаючи оцінку цим доводам відповідача, суд зауважує, що окупація села Тарасівка Пологівського району Запорізької області з 03.03.2022 та законодавча заборона на фінансові операції з суб`єктами на тимчасово окупованій території робили виконання Договорів поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022 (в частині повідомлення про готовність товару до відвантаження та прийняття 70 % оплати за товар) юридично неможливим. Проте, такі обставини можуть виправдовувати затримку (прострочення) у виконанні, але не дають продавцю права назавжди утримувати кошти покупця, якщо товар не був переданий.
Згідно зі ст. 612 ЦК України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати повернення сплаченого. 
Отже, у спірних правовідносинах подання позову про стягнення передоплати є фактичним виявом волі Покупця на розірвання відносин щодо поставки та повернення своїх коштів.
Виходячи із сталої судової практики, введення воєнного стану та окупація території, де було зареєстроване ПП «МЕРИДІАН», є обставинами непереборної сили. Однак, відповідно до загальних засад господарського судочинства, форс-мажор звільняє сторону лише від відповідальності за порушення зобов`язання (сплати штрафів, пені, відшкодування збитків), але не звільняє від обов`язку виконати основне зобов`язання або повернути отримане за договором, якщо виконання стало неможливим.
Таким чином, у даному випадку форс-мажорні обставини не можуть бути підставою для повної відмови у поверненні авансу, якщо покупець скористався своїм правом за ст. 693 ЦК України через відсутність поставки товару у встановлений договором або законом термін. Окупація лише тимчасово зупиняє можливість проведення операцій, але не анулює майновий обов`язок щодо повернення коштів після відновлення правоздатності суб`єкта (зміни адреси).
За таких обставин, оскільки обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ» з повернення суми попередньої оплати у розмірі 1 260 133,08 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростований, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення суми попередньої оплати за Договорами поставки № 07/22К від 24.01.2022 і № 09/22К від 25.01.2022 в розмірі 1 260 133,08 грн. є такою, що ґрунтується на законі, заявлена до стягнення правомірно та підлягає задоволенню судом.
Згідно з ст. 13 ЦК України визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. 86 ГПК України)
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. (ч., ч. 1-4 ст. 13 ГПК України)
Названий принцип полягає в тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог.
Доводи відповідача, надані в обґрунтування заперечень на позов, судом визнані безпідставними та необґрунтованими. 
На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними, законними та такими, що підлягають задоволенню судом повністю. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, оскільки спір доведено до суду з його вини. 
Щодо заявлених в позовній заяві витрат на професійну правничу допомогу адвоката, то з цього приводу суд зазначає наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Виходячи зі змісту ст. 126 ГПК України, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.
У позовній заяві позивачем зазначено лише про факт понесення судових витрат на правничу допомогу, без визначення їх розміру та надання доказів їх понесення.
Частиною 8 ст. 129 ГПК України унормовано, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Враховуючи наведене, на момент ухвалення рішення суду у цій справі заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу до стягнення не присуджуються.
Керуючись ст., ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ

1. Позов Приватного підприємства «МЕРИДІАН», м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ», м. Харків про стягнення 1 260 133,08 грн. попередньої оплати за непоставлений товар з договором поставки № 07/22К від 24.01.2022 договором поставки № 09/22К від 25.01.2022 задовольнити повністю.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОСКЛАДАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО «КОБАЛЬТ», (61003, м. Харків, вул. Гамарника, буд. 7/9, ідентифікаційний код юридичної особи 30655306) на користь Приватного підприємства «МЕРИДІАН», (03039, м. Київ, вул. Голосіївська, буд. 13-А, офіс № 485, ідентифікаційний код юридичної особи 31400888) 1 260 133 (один мільйон двісті шістдесят тисяч сто тридцять три) грн. 08 коп. попередньої оплати за непоставлений товар та 15 121 (п`ятнадцять тисяч сто двадцять одну) грн. 60 коп. витрат зі сплати судового збору. Видати наказ. 
Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст. ст. 240, 241 ГПК України « 26» травня 2026 р.
Суддя Н. Г. Зінченко 
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.