ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/41755/24 Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Грибан І.О., Карпушової О.В.,
при секретарі судового засідання Харечко Ю.В.,
за участі представника відповідача - Шуміленка С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просить суд:
- визнати протиправними та скасувати накази Департаменту патрульної поліції № 406 від 24 липня 2024 року «Про застосування до працівників поліції управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції дисциплінарного стягнення», № 1685 від 12 серпня 2024 року «По особовому складу» відносно ОСОБА_1 ;
- поновити старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора управління патрульної поліції у місті Києві та допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді;
- стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення, а саме 12 серпня 2024 року по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що оскаржувані накази Департаменту патрульної поліції є протиправними та такими, що підлягають скасуванню з огляду на численні процедурні порушення під час проведення службового розслідування. Наголошує, що підстав для проведення службової перевірки не було, дисциплінарного проступку чи порушення правил етичної поведінки поліцейського на місці події допущено не було. Вважає, що утворена дисциплінарна комісія розглянула його дисциплінарну справу упереджено.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій останній просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі.
Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції проігноровано факт того, що були відсутні законні підстави для проведення службового розслідування, не в повній мірі досліджено докази.
Також зазначає, що суд прийшов до невірного висновку, аналізуючи припущення та рапорт тимчасово виконуючого обов`язки старшого інспектора ВМАЗ УПП у м. Києві ДПП сержанта поліції Максименка Микити Артемовича, про те що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 періодично не вмикаються нагрудні відеореєстратори під час несення служби, оскільки дане твердження не має відношення до обставин зазначених в наказі № 406 від 24.07.2024 року «Про застосування до працівників УПП у м. Києві ДПП дисциплінарних стягнень».
Посилаючись на такі та інші аргументи, апелянт просить задовольнити апеляційну скаргу.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2025 та від 18.11.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від представника Департаменту патрульної поліції до суду 26.06.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Надалі ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2026 здійснено перехід із письмового провадження у відкрите судове засідання з метою з`ясування всіх обставин у справі.
У судове засідання 03.06.2026 на розгляд справи судом апеляційної інстанції з`явилися апелянт, представник апелянта - адвокат Скоромна І.М. та представник відповідача - Шуміленко С.М. Учасники процесу надали свої пояснення та аргументи, обмінялися питаннями.
В судове засідання 10.06.2026 на розгляд з`явився представник відповідача, просив суд врахувати під час розгляду справи оголошену в засіданні представником практику Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу на посаді інспектора управління патрульної поліції у місті Києві.
Наказом Департаменту патрульної поліції № 406 від 24 липня 2024 року «Про застосування до працівників Управління патрульної поліції умісті Києві Департаменту патрульної поліції дисциплінарних стягнень» за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог частини першої статті 254, частин першої та четвертої статті 266, частини другої статті 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, частини першої статті 8, пунктів 1,2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, визначеної частиною першою статті 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 3, 6, 11, 13 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, пункту 1 розділу Х Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07 листопада 2015 року №1395, пункту 3, пункту 2 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 №1103 (зі змінами), пункту 12 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС та МОЗ від 09.11.2015 № 1452/735, вимог пункту 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису затвердженої наказом МВС від 18 грудня 2018 року №1026, підпунктів 1,5,6 та 7 пункту 2.1, підпунктів 2 та 8 пункту 2.2 розділу ІІ та підпунктів 1 та 10 пункту 3.1 розділу ІІІ посадової інструкції інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №1 полку №1 (з обслуговування правого берега) управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 16.08.2021 №1784, відповідно до пункту 7 частини третьої статті 13 та частини дванадцятої статті 19 Дисциплінарного статуту до старшого лейтенанта ОСОБА_1 (0018685), інспектора взводу № 2 роти № 4 батальйону № 1 полку №1 (з обслуговування правого берега) управління патрульної поліції у місті Києві застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Наказом № 1685 о/с від 12 серпня 2024 року «По особовому складу» відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0018685), інспектора взводу № 2 роти № 4 батальйону №1 полку №1 (з обслуговування правого берега) управління патрульної поліції у місті Києві з 12 серпня 2024 року.
Позивач вважає накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби протиправними та такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначається Законом України «Про Національну поліцію».
Частиною першою статті 1 Закону України «Про Національну поліцію», визначено, що Національна поліція України (поліція) це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно правовими актами (частина перша статті 3 Закону України «Про Національну поліцію»).
Згідно частиною першою статті 7 Закону України «Про Національну поліцію», під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про Національну поліцію», визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
За частиною третьою статті 11 Закону України «Про Національну поліцію», рівень довіри населення до поліції є основним критерієм оцінки ефективності діяльності органів і підрозділів поліції.
Так, обов`язки поліцейського визначені у частині першій статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якої, поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Згідно з приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
При цьому, підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Відповідно до положень частини першої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Згідно з частиною першою статті 64 Закону України «Про Національну поліцію» особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, (прізвище, ім`я та по батькові, усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».
Відповідно до норм пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження визначає Дисциплінарний статут Національної поліції України, затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут).
За визначенням, що міститься у частині першій статті 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Відповідно до частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію» зобов`язує поліцейського: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.
Відповідно до частини першої статті 11 Дисциплінарного статуту, за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходять за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (стаття 12 Дисциплінарного статуту).
Згідно з частинами першою третьою статті 13 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 
1) зауваження; 
2) догана; 
3) сувора догана; 
4) попередження про неповну службову відповідність; 
5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 
6) звільнення з посади; 
7)звільнення зі служби в поліції.
Частинами першою, четвертою статті 14 Дисциплінарного статуту, передбачено, що службове розслідування це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.
Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.
Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану визначаються розділом V Дисциплінарного статуту.
Так, частиною третьою статті 26 Дисциплінарного статуту, службове розслідування має бути завершене протягом 15 календарних днів з дня його призначення уповноваженим керівником. У разі потреби цей строк може бути продовжений керівником, який призначив службове розслідування, але не більш як на 15 календарних днів.
Згідно з частиною шостою статті 26 Дисциплінарного статуту, службове розслідування вважається завершеним у день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка його заміщує, висновку за результатами службового розслідування.
На час проведення службового розслідування поліцейського може бути відсторонено від виконання посадових обов`язків у разі якщо, обставини виявленого дисциплінарного проступку унеможливлюють виконання посадових (функціональних) обов`язків.
Відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків, відповідно до статті 17 Дисциплінарного статуту оформляється письмовим наказом керівника, до повноважень якого належить призначення на посаду та звільнення з посади поліцейського, та не може перевищувати строку, передбаченого для проведення службового розслідування або зазначеного в рішенні суду.
За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.
Висновок підписується всіма членами дисциплінарної комісії, що проводила розслідування. А дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності).
Відповідно до статті 22 Дисциплінарного статуту, дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади та звільнення із служби в поліції, застосовані до поліцейського, який перебуває у відпустці чи на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності), виконуються (реалізуються) після його прибуття до місця проходження служби.
У даному випадку спір в даній справі виник, у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді звільнення зі служби в поліції, відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII.
Підставою притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності стало вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог частини першої статті 254, частин першої та четвертої статті 266, частини другої статті 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, частини першої статті 8, пунктів 1,2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, визначеної частиною першою статті 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1,3,6,11,13 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, пункту 1 розділу X Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 №1395, пункту 3, пункту 2 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 №1103 (зі змінами), пункту 12 розділу II Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС та МОЗ від 09.11.2015 №1452/735, вимог пункту 5 розділу II Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС від 18.12.2018 №1026, підпунктів 1,5,6 та 7 пункту 2.1, підпунктів 2 та 8 пункту 2.2 розділу II та підпунктів 1 та 10 пункту 3.1 розділу III посадової інструкції інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №1 полку №1 (з обслуговування правового берега) УПП у місті Києві ДПП, затвердженої наказом ДПП від 16.08.2021 №1784.
Отже, однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту.
Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів службового розслідування, 11.04.2024 близько 23 год 40 хв по вул. Набережно-Хрещатицькій, 19 у м. Києві, нарядом «Рубін-0707» (в складі: ОСОБА_1 (позивача) та ОСОБА_2 ) здійснено зупинку транспортного засобу «МАТ ТGХ», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі порушення останнім Правил дорожнього руху, а саме невиконання вимог дорожнього знаку 5.16 «Напрямки руху по смугах», за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Проте, жодним із інспекторів, всупереч вимог розділу III Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС № 1395 від 07.11.2015 та глав 21 та 22 КУпАП, не проведено належним чином розгляд справи про адміністративне правопорушення та не притягнуто водія до адміністративної відповідальності шляхом винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення.
У висновку зазначено, що під час спілкування з водієм, інспектори повідомляли про виявлення у нього ознак наркотичного сп`яніння, неодноразово пропонуючи пройти огляд у лікаря-нарколога, на що останній не відмовлявся, однак, по завершенню бесіди, всупереч вимогам Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС та МОЗ України № 1452/735 від 09.11.2015, та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС № 1395 від 07.11.2015, інспекторами не було направлено водія на огляд до лікаря-нарколога та не було зафіксовано відмову від проходження медичного огляду на визначення стану сп`яніння складанням протоколу про адміністративне правопорушення.
До відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП у м. Києві ДПП надійшов рапорт тимчасово виконуючого обов`язки старшого інспектора ВМАЗ УПП у м. Києві ДПП сержанта поліції Максименка Микити Артемовича, про те що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 періодично не вмикаються нагрудні відеореєстратори під час несення служби, зокрема 29.03.2024 та 27.04.2024, проте запити у пошуковій системі ІПНП здійснюються, та особи перевіряються.
Часте не ввімкнення нагрудних відео реєстраторів свідчить про системне порушення вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС від 18.12.2018 № 1026 (далі - Інструкція № 1026).
Зазначено, що інспектор ОСОБА_1. виявив співчуття водію та взявши до уваги усі життєві обставини чоловіка, прийняв рішення звільнити його від адміністративної відповідальності та був невпевнений у виявлених ознаках наркотичного сп`яніння, у зв`язку з чим не дуже наполягав на огляді у лікаря-нарколога.
Поліцейські, які вбачають підстави керування водіями у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, при оформленні матеріалів по статті 130 КУпАП, керуються Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ №1395 від 07.11.2015 (далі - Інструкція №1395), Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ, Міністерство охорони здоров`я № 1452/735 від 09.11.2015 (далі - Інструкція № 1452/735), нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Згідно до розділу X Інструкції №1395, та статті 266 КУпАП, водії, стосовно яких у поліцейських є достатні підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами та огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Однак, попри наявні ознаки наркотичного сп`яніння у водія ОСОБА_3 , інспектори ОСОБА_4 та ОСОБА_1 усвідомлюючи, що керування в стані алкогольного, наркотичного, чи іншого сп`яніння, є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху, що обумовлено ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, не вжили заходів щодо відсторонення водія від керування транспортним засобом, не забезпечили здійснення огляду водія на стан наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції в закладі охорони здоров`я, не склали відповідних адміністративних матеріалів. А також не винесли постанову про притягнення водія до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП, чи постанови про закриття справи, передбаченої частиною першою статті 284 КУпАП.
Дослідивши всі обставини та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Аналізуючи вищенаведене, судова колегія зазначає, що вибір одного із видів дисциплінарного стягнення належить до дискреційних повноважень органу, що має право приймати рішення за результатами розгляду дисциплінарного провадження у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
При цьому, конкретний вид дисциплінарного стягнення обирається за результатами з`ясування обставин проступку та одержання письмових пояснень від особи, яка його вчинила, залежно від ступеню вини та тяжкості проступку.
Під час розгляду апеляційної скарги, судом здійснено перегляд наявних в матеріалах справи відеодоказів, зміст яких свідчить про необхідність індивідуальної оцінки дій позивача та ступеня його особистої участі у подіях.
Однак, судова колегія вважає, що судом першої інстанції, як і начальником Департаменту патрульної поліції при видані наказу «Про застосування до працівників УПП у місті Києві ДПП дисциплінарних стягнень» від 24.07.2024 №406, зокрема, пункту 1, який стосується позивача, не досліджено питання щодо пропорційності застосування до позивача виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Так, принцип пропорційності вимагає дотримання належного балансу між тяжкістю вчиненого дисциплінарного проступку та видом обраного дисциплінарного стягнення.
Під час визначення виду дисциплінарного стягнення уповноважена особа зобов`язана врахувати характер та обставини вчиненого проступку, ступінь вини поліцейського, наслідки його дій, наявність або відсутність шкоди публічним інтересам, попередню службову діяльність особи.
Водночас матеріали службового розслідування та оскаржувані накази не містять належного обґрунтування того, чому саме звільнення зі служби в поліції, як найбільш суворий вид дисциплінарного стягнення є необхідним та достатнім заходом реагування у спірних правовідносинах, а також чому застосування менш суворих дисциплінарних стягнень не могло забезпечити досягнення мети дисциплінарної відповідальності.
За відсутності такого обґрунтування висновок про необхідність застосування до ОСОБА_1 крайнього заходу дисциплінарного впливу є передчасним та таким, що не відповідає вимогам принципу пропорційності.
Отже, Департаментом патрульної поліції не доведено, що обраний вид дисциплінарного стягнення перебуває у розумному співвідношенні з характером допущеного ОСОБА_1 порушення та його наслідками.
Вказані обставини свідчать про те, що відповідачем під час проведення службового розслідування та судом першої інстанції під час розгляду справи питання пропорційності застосованого до позивача дисциплінарного стягнення залишилося фактично недослідженим.
За таких обставин, враховуючи, що застосування до позивача такого виду стягнення, як звільнення зі служби в поліції, яке є більш суворим, відбулось без дослідження питання пропорційності, тобто оскаржуваними наказами порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи дисциплінарного впливу.
Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, а саме в частині визнання протиправними та скасування наказів Департаменту патрульної поліції № 406 від 24 липня 2024 року «Про застосування до працівників поліції управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції дисциплінарного стягнення», № 1685 від 12 серпня 2024 року «По особовому складу» відносно ОСОБА_1 .
Разом з тим, відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Тобто, у випадку незаконного звільнення працівника, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його незаконно звільнено.
Відповідно до п. 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню.
За наведеного вище, судова колегія вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції з 13.08.2024 та допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.08.2024 по день фактичного розрахунку, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період вимушеного прогулу.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 №669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі Порядок №260).
Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
Згідно з п. 9 розділу І Порядку №260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Зі змісту Порядку №260, який є спеціальним для вирішення спірних правовідносин, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача має проводитись шляхом множення розміру середньоденного заробітку на кількість календарних днів (за період вимушеного прогулу), а не робочих днів.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 12.12.2018 у справі №821/966/16, від 30.01.2019 у справі № 806/2164/16.
Відповідно до довідки про доходи від 01.11.2024 №1783, виданої Департаментом патрульної поліції, середньомісячна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням склала 90 142,79 грн, а середньоденна заробітна плата складала 832,16 грн (т.1, а.с.130).
Період вимушеного прогулу з 13.08.2024 (наступний день після звільнення позивача) по 10.06.2026 (дата прийняття судом апеляційної інстанції рішення про поновлення позивача на посаді), складає 667 календарних днів.
З урахуванням зазначеного, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 13.08.2024 по 10.06.2026 складає 555 050,72 грн (832,16 грн * 667 календарних днів).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги спростовують правомірність висновків суду першої інстанції.
Положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 1 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.
Приписи п. 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено за неповного з`ясування обставин справи та порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове судове рішення, яким адміністративний позов позивача задовольнити повністю.
Згідно з частиною шостою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною першою цієї статті передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у даній справі сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн за подання позовної заяви згідно платіжної інструкції від 24.08.2024 та судовий збір у розмірі 1816,80 грн за подання апеляційної скарги згідно платіжної квитанції від 23.05.2025.
Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, колегія суддів вважає, що судовий збір підлягає стягненню у сумі 4 239,20 грн.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Разом з цим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Колегія суддів зазначає, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано до суду першої інстанції копії наступних документів:
- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК №001446 від 15.09.2022;
- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СА №1087443;
- договір про надання правової допомоги №12/08 від 12.08.2024;
- акт приймання-передачі наданих послуг від 12.08.2024;
- виписку із банку щодо оплати послуг від 12.08.2024.
Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 12.08.2024 виконавець надав, а клієнт отримав таку правову допомогу:
- надання консультацій замовнику з вивчення документів - вартість 2000,00 грн;
- складання та збір необхідних документів та інформації для підготовки позову, адвокатські запити, копії документів та відправка позовної заяви - вартість 6000,00 грн;
- складання позовної заяви та супроводження в суді, надання клопотань, заперечень, доказів та копій сторонам - вартість 3000,00 грн;
- участь у судових засідання - вартість 4000,00 грн. 
Загальна вартість наданих послуг становить 15 000,00 грн.
Подані докази судова колегія бере до уваги, аналізуючи обґрунтованість суми, заявленої до відшкодування витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
Згідно постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, у разі недотримання вимог про співмірність суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд звертає увагу на те, що відповідач як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язана навести обґрунтування/розрахунок та надати відповідні докази на підтвердження доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем заперечення до суду першої інстанції щодо відшкодування витрат на правничу допомогу не подано. Однак, у відзиві на апеляційну скаргу представник зазначив, що відсутні підстави для стягнення заявлених судових витрат.
Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі №640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку, суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції і пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу в сумі 15 000,00 грн в суді першої інстанції є не співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, виходячи із наступного.
Колегія суддів зауважує, що представником позивача подано позовну заяву на 5 сторінках тексту, позов містить виклад фактичних обставин справи.
Справа №320/41755/24 розглядалася судом першої в порядку письмового провадження, не потребувала участі представника позивача в судовому засіданні.
Апеляційний суд зазначає, що такі адвокатські послуги як: підготовка та подання будь-яких документів правового характеру, зокрема позовної заяви, а також інших документів (як зазначено в акті прийому-передачі послуг) необхідних для захисту інтересів замовника охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті представництво позивача у суді.
Представником позивача подано до суду заперечення на відзив на 3 сторінках тексту.
Стосовно послуги з консультування клієнта, складання та збір необхідних документів та інформації для підготовки позову, складання позовної заяви, колегія суддів зазначає, що такі послуги є складовими процесу написання процесуальних документів та не можуть вважатись окремими послугами правового характеру, а відтак окремому стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.
У даній справі надання послуг, визначених в акті прийому-передачі виконаних робіт/наданих послуг від 12.08.2024, вочевидь не вимагало від адвоката значних витрат часу та зусиль, що свідчить про завищення позивачем таких витрат з огляду на характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом та значимості таких дій у справі.
З огляду на це, колегія суддів акцентує увагу на тому, що позивач безумовно набув право на відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу, але заявлена ним сума не є співмірною зі складністю цієї справи, обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, реально необхідним на виконання таких робіт (надання послуг).
З огляду на ступінь складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, суд вважає, що співмірною та пропорційною сумою відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом даної справи в суді першої інстанції є 3000,00 грн.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у справі №320/41755/24 - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції № 406 від 24 липня 2024 року «Про застосування до працівників поліції управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції дисциплінарного стягнення» в частині притягнення інспектора взводу № 2 роти №4 батальйону №1 полку №1 (з обслуговування правого берега) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 .
Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №1685 о/с від 12 серпня 2024 року в частині звільнення зі служби в поліції інспектора взводу № 2 роти №4 батальйону №1 полку №1 (з обслуговування правого берега) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 .
Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу № 2 роти №4 батальйону №1 полку №1 (з обслуговування правого берега) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3, код ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 555 050 (п`ятсот п`ятдесят тисяч п`ятдесят) гривень 72 копійки.
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на посаді інспектора взводу № 2 роти №4 батальйону №1 полку №1 (з обслуговування правого берега) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції з 13 серпня 2024 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд.3, код ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4 239 (чотири тисячі двісті тридцять дев`ять) гривень 20 копійок.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд.3, код ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

О.В.Карпушова