ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5298/26 Справа № 932/8632/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Петунін І. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.
суддів Гапонова А.В., Агєєва О.В.
за участі секретаря судового засідання – Сахарова Д.О.

Учасники справи:
позивач Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради
відповідачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30 січня 2026року, головуючий у суді першої інстанції Петунін І.В.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У липні 2025року Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (далі – КП «Дніпроводоканал») подало в суд позов проти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вимогою про стягнення заборгованості за надану послугу.
Існування таких вимог позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачами склалися фактичні відносини з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , на абонента відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Проте, вчасно та у відповідному розмірі оплата послуг позивача споживачами не здійснювалась, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 132 409,25грн, яка складається із: суми основного боргу – 113 131,64грн за період з січня 1999року по лютий 2025року; інфляційних втрат – 17 070,84грн за період з липня 2018року по січень 2022 року; 3 % річних – 2 206,77грн за період з липня 2018року по січень 2022року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30 січня 2026року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь КП «Дніпроводоканал»заборгованість з оплати послуг з водопостачання та водовідведення в розмірі 98 213,71грн, яка складається із: суми основного боргу – 78 936,10грн за період з квітня 2017року по лютий 2025року; інфляційних втрат – 17 070,84грн за період з липня 2018року по січень2022року; 3 % річних – 2 206,77грн за період з липня 2018року по січень 2022року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що відповідачі без укладення індивідуальних договорів фактично користувалися житлово-комунальними послугами з водопостачання та водовідведення, а тому вони як споживачі зобов`язані оплачувати фактично спожиті житлово-комунальні послуги.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
05 березня 2026року  ОСОБА_2 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30 січня 2026року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та відмову у задоволенні позову повністю.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що споживачі звільнені від сплати заборгованості за комунальні послуги, якщо між сторонами не укладено відповідний договір про їх надання. Крім того, судом першої інстанції не враховано положення щодо трирічного строку позовної давності.
Також заявник посилався на те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив його про день, час та місце судового засідання.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
09 березня 2026року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду витребувано з Шевченківського районного суду міста Дніпра цивільну справу; та 18 березня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30 січня 2026року.
06 квітня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 15?? год 19 травня 2026року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Предметом господарської діяльності КП «Дніпроводоканал» є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у пункті 2.2.1 Статуту КП «Дніпроводоканал», затвердженого рішенням міської ради від 21 лютого 2024року № 79/47.
Місце проживання відповідачів зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб /а.с.5/.
На вказану адресу для оплати послуг із водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал»відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , що вбачається з довідки на особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_1 , де також зазначено про те, що в квартирі 4 особи /а.с.9-11/.
Згідно із наявними в матеріалах справи довідкою та розрахунком заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 , оформленому за адресою: АДРЕСА_1 , у споживачів послуг з водопостачання та водовідведення наявна заборгованість станом на лютий 2025року в розмірі 132 409,25грн, яка складається із: суми основного боргу – 113 131,64грн за період з січня 1999року по лютий 2025року; інфляційних втрат – 17 070,84грн за період з липня 2018року по січень 2022 року; 3 % річних – 2 206,77грн за період з липня 2018року по січень 2022року /а.с.12-13/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
При частковому задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вирішального значення надав тій обставині, що позивач надавав послуги з водопостачання та водовідведення за адресою проживання відповідачів, в свою чергу користувачі наданих послуг були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період, якщо вони фактично користувалися ними, з огляду на що, стягнув заборгованість в межах строку позовної давності.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з пунктами 5, 12 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі – Закон), житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; послуга з управління багатоквартирним будинком – результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 5 Закону до житлово-комунальних послуг належить комунальна послуга – послуга з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Отже, згідно із положеннями наведених норм закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448 цс 19) та в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 07 листопада 2023року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449 св 22), від 22 грудня 2023року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399 св 23), від 25 березня 2024року у справі № 462/1232/23 (провадження № 61-16076св23).
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач  ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за якою КП «Дніпроводоканал»відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 та надаються послуги з водопостачання та водовідведення /а.с.9-11/.
Проте,  ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед КП «Дніпроводоканал»за надані послуги за період з квітня 2017року по лютий 2025року.
Суд першої інстанції в межах строку позовної давності здійснив перевірку підстав та правильності розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення та встановив обґрунтованість їх розміру в сумі 78 936,10грн.
Тож, суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги заявника про звільнення від сплати заборгованості за комунальні послуги, оскільки між сторонами не укладено відповідний договір про їх надання, з огляду на таке.
За змістом абзаців 1, 2 частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
Як зазначив позивач, текст договору був розміщений на сайті позивача 01 грудня 2021року. Відповідачами доказів про прийняття рішення про вибір моделі договірних відносин чи укладання договору, не надано, а тому в силу наведених норм він вважається укладеним.
Відповідно до частин першої, четвертої, шостої статті 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). У разі неприбуття виконавця комунальної послуги або управителя (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) в установлений строк або необґрунтованої відмови підписати акт-претензію такий акт підписується споживачем, а також не менш як двома споживачами відповідної послуги, які проживають (розташовані) в сусідніх будівлях (у приміщеннях –якщо послуга надається у багатоквартирному будинку), і надсилається виконавцю комунальної послуги або управителю (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) рекомендованим листом.
Як вбачається з матеріалів справи, будинок за адресою: АДРЕСА_1 підключений до системи водопостачання та водовідведення, за вказаною адресою квартирний прилад обліку відсутній. Жодних актів-претензій щодо неналежної якості або не постачання води чи не здійснення водовідведення, відповідачем не надано.
Тож за наведених умов, доведеним є факт того, що позивач надавав послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , в свою чергу користувачі наданих послуг були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період, якщо вони фактично користувалися ними.
Апеляційний суд наголошує, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути правовою підставою для звільнення споживача від оплати за спожиті послуги.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_2  про те, що судом першої інстанції не враховано положення щодо трирічного строку позовної давності – апеляційний суд не приймає до уваги як безпідставні, оскільки ухвалюючи рішення суд дослідив питання застосування строку позовної давності, надав йому належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог саме з урахуванням наслідків пропуску строку позовної давності.
При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг є періодичними, а отже перебіг позовної давності визначається окремо щодо кожного щомісячного платежу.
Крім того, судом правильно застосовано положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (продовження строків на період карантину) та пункту 19 цих положень (зупинення перебігу строків на період воєнного стану).
Враховуючи, що з позовом до суду позивач звернувся 18 липня 2025року, суд дійшов правильного висновку про те, що строк позовної давності щодо заборгованості, яка виникла починаючи з квітня 2017року, не спливла.
Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за березень 2017 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з квітня 2017року.
Пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до березня 2017року. Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після березня 2017року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважається продовженим на підставі пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19).
Отже, з урахуванням пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у межах позовної давності знаходиться період з квітня 2017року.
До того ж часткова сплата відповідачем за спожиті житлово-комунальні послуги за період 2018-2025роки перериває перебіг строку позовної давності (а.с.12-13).
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_2 про процесуальні порушення суду першої інстанції щодо неналежного повідомлення відповідача про дату і час слухання справи, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки відповідач мав можливість і викласти свої заперечення щодо позову в поданій апеляційній скарзі, а тому вказані обставини не можуть слугувати підставою для скасування правильного по суті рішення суду.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.
Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006року).
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення –без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу  ОСОБА_2 .
Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30 січня 2026року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 травня 2026року.

Судді: