ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 362/2369/25
провадження № 61-1986св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
заявниця - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сюсяйло Олег Миколайович, на постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Желепи О. В., Соколової В. В.,
Короткий зміст вимог заяви 
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заява обґрунтована тим, що вона є дочкою ОСОБА_2 , який у березні 2022 року був мобілізований на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» та проходив службу у складі Збройних Сил України на посаді сапера 1 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 під час боїв поблизу смт Миронівський Бахмутського району Донецької області ОСОБА_2 отримав тяжкі поранення, внаслідок яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Із 2009 року заявниця проживала з разом з ОСОБА_2 та його батьками за адресою: АДРЕСА_1 . Під час навчання та служби у м. Києві реєстрація місця її проживання змінювалася, проте фактично вона продовжувала жити з батьком, вести спільне господарство та підтримувати побут. Після смерті дідуся і бабусі у 2021 році вона успадкувала зазначений будинок. 
Із серпня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року у справі № 753/9417/22 визнано недійсним внаслідок його фіктивності. Тобто, сталі родинні стосунки у нього були лише з дочкою. 
Відповідно до статті 41 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99, членами сім`ї є особи, які постійно мешкають та ведуть спільне господарство. Критерії визначення членів сім`ї: спільне проживання, спільний бюджет, ведення домогосподарства, взаємна допомога, участь у витратах на житло, купівля майна для спільного користування, усні/письмові домовленості про побут. 
Посилаючись на те, що її стосунки із батьком до дня його смерті відповідали вказаним критеріям визначення членів сім`ї, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її належності до членів сім`ї батька ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , що необхідно їй для реалізації прав члена сім`ї загиблого військовослужбовця. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено. 
Встановлено факт, що ОСОБА_1 була членом сім`ї батька ОСОБА_2 , військовослужбовця, загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надані заявницею докази підтверджують, що вона тривалий час проживала з батьком ОСОБА_2 . Вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права й обов`язки, щодо утримання житла, спільні витрати та спільне харчування, піклувалися один про одного і надавали взаємну допомогу. Батько був єдиною підтримкою та опорою заявниці, а вона надавала йому постійну майнову допомогу. 
Крім того, після загибелі батька за допомогою заявниці було перейменовано АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено. 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 . 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявниця не надала належних, достовірних та допустимих доказів, які б підтверджували її фактичне спільне проживання з батьком, ведення спільного господарства, наявність взаємних прав та обов`язків, спільного бюджету або витрат на придбання майна в інтересах сім`ї. 
Надані заявницею документи та показання свідків мають узагальнений характер, і підтверджують лише факт родинних відносин, проте не доводять існування юридично значущої сімейної спільності у визначений заявницею період.
Долучені до матеріалів справи скріншоти спілкування ОСОБА_1 з батьком через месенджери свідчать про наявність зв`язку, взаємодопомоги та піклування між донькою та батьком. Проте такі повідомлення не підтверджують фактичного спільного проживання ОСОБА_1 з батьком та ведення спільного господарства, що є обов`язковою умовою для визнання заявниці членом сім`ї ОСОБА_2 у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Зібрані у справі докази дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 фактично проживала окремо від батька, мала власну сім`ю та місце проживання 
( АДРЕСА_3 ). Матеріали справи не містять доказів на підтвердження спільного проживання, ведення господарства, спільного бюджету, витрат, купівлі спільного майна тощо.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У лютому 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сюсяйло О. М., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 рокув якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Як на підставу касаційного оскарженнязаявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 квітня 2025 року у справі № 157/404/24, від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц, від 07 лютого 2024 року у справі № 383/821/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 201/14776/23, від 30 квітня 2025 року у справі № 131/364/24, від 09 жовтня 2025 року у справі № 314/510/25 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що здійснивши переоцінку доказів, на підставі яких суд першої інстанції встановив факт, який має юридичне значення, та які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального закону, суд апеляційної інстанції на порушення статті 367 ЦПК України не заначив, які порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права були допущені судом першої інстанції і в чому вони полягають, тобто не встановив наявність правових підстав для скасування рішення суду. 
Водночас суду апеляційної інстанції належало вказати на очевидну незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції, яка б свідчила про те, що докази, на підставі яких місцевий суд установив факт, що має юридичне значення, є недопустимими чи неналежними. 
Суд апеляційної інстанції не врахував, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
На порушення частин другої, третьої статті 89 ЦПК України апеляційний суд оцінив кожний доказ окремо, а не у сукупності з іншими доказами, взяв до уваги лише окремі відомості, зокрема щодо реєстрації місця проживання заявниці у відомчому гуртожитку у м. Києві, що призвело до ухвалення незаконної та необґрунтованої постанови. 
Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не надала належних, достовірних та допустимих доказів, які підтверджували б фактичне спільне проживання з батьком однією сім`єю у розумінні статті 3 СК України, оскільки згідно з частиною четвертою зазначеної норми матеріального права сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. 
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї, але визначає указані вище критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту також доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство - це сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Урахувавши зазначене, суд першої інстанції, задовольняючи заяву ОСОБА_4 , обґрунтовано взяв до уваги надані заявницею докази, які підтверджують кровну спорідненість заявниці із загиблим ОСОБА_2 , докази реєстрації їх місця проживання за однією адресою, докази, які підтверджують їх спільні витрати для організації побуту, сплату комунальних платежів, наявність домовленостей щодо користування та розпорядження майном, а також те, що після реєстрації шлюбу заявниця продовжила підтримувати батька і фактично з ним спільно проживати, мали спільний побут та спільний бюджет, піклувалися один про одного, надавали взаємну допомогу, тобто мали взаємні права й обов`язки, притаманні одній сім`ї. 
Натомість апеляційний суд неправильно застосував положення статті 3 СК України та помилково не взяв до уваги надані заявницею докази. 
На порушення статей 357, 359, 362 ЦПК України прийняв до розгляду та відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою, яка підписана особою, що не мала права її підписувати, а після встановлення зазначеного не закрив апеляційне провадження. 
Аналіз статей 58, 62 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що правом видачі довіреності від імені юридичної особи наділена лише посадова особа, уповноважена на це законом або установчими документами. Питання передоручення нормами ЦПК України не врегульовано. 
Водночас згідно зі статтею 245 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) довіреність, яка видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню. 
Апеляційна скарга від Міністерства оборони України підписана ОСОБА_6., яка діяла на підставі довіреності, виданої у порядку передоручення ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності від 07 листопада 2023 року, підписаної Міністром оборони України. 
Довіреність, на підставі якої діяла ОСОБА_6 , не була підписана кваліфікованим електронним підписом посадової особи, уповноваженої на це законом чи установчими документами Міністерства оборони України, а також не була посвідчена нотаріально. 
На порушення вимог підпункту «в» пункту 3 часини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції зазначені доводи заявниці проігнорував, будь-яких висновків щодо відсутності у представника Міністерства оборони України повноважень на подання апеляційної скарги не зробив. 
Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у окремому провадженні не застосовуються положення процесуального закону щодо змагальності сторін, диспозитивності та меж судового розгляду справи, водночас передбачено обов`язок суду вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема й шляхом реалізації права суду витребовувати необхідні докази за власною ініціативою. 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вона не надала достатньо доказів, водночас суд не зазначив, яких заходів він вжив для всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи та які докази з цією метою витребувано або запропоновано надати заявниці.
У березні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Міністерства оборони України, в якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Відзив мотивовано тим, що, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції врахував, що належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність між сторонами відносин, притаманних сім`ї. 
Водночас заявниця не надала належних та достатніх письмових доказів для підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_2 , зокрема, ведення ними спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків притаманних сім`ї. Самі лише показання свідків та фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано взяв до уваги обставини, встановлені у справі № 753/9417/22 (про визнання шлюбу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним внаслідок його фіктивності), зокрема, про те, що ОСОБА_2 проживав у будинку на  АДРЕСА_1 лише з матір`ю ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 , який допомагав по господарству.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між 
суддями Верховного Суду від 17 лютого 2026 року касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сюсяйло О. М., на постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 рокупередано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сюсяйло О. М.,на постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 рокуз підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389ЦПК України; витребувано з Васильківського міськрайонного суду Київської області матеріали цивільної справи № 362/2369/25; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У березні2026 року матеріали справи № 362/2369/25 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного суду від 13 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ).
На підставі контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 28 грудня 2018 року, укладеного між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , останній проходив службу в Збройних Силах України (том 1 а. с. 74).
Згідно з довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 26 січня 2019 року № 83948 задекларованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_3 (том 1 а. с. 15).
Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 12 березня 2020 року № 442700-2020 задекларованим місцем проживання ОСОБА_2 зазначено: АДРЕСА_1 . 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 липня 2021 року ОСОБА_1 прийняла спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , а саме житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до довіреності від 16 липня 2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Семенцем О. А., ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником, зокрема, у всіх без винятку установах, на підприємствах в організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування з питання оформлення всіх необхідних документів, що стосуються земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 44-45).
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у результаті вибухової травми внаслідок військових дій (т. 1 а. с. 26-28, 30).
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року (справа № 753/9417/22) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності задоволено. 
Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 06 серпня 2013 року у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 498, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , визнано недійсним внаслідок його фіктивності. Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 1 
а. с. 46-55).
Згідно з довідкою від 19 червня 2024 року № 482, виданою Гребінківською селищною радою Білоцерківського району Київської області, за адресою: 
вул. 1-го Травня, 61, смт Гребінки, Київська область, з 01 січня 2008 року до 29 серпня 2022 року зареєстрованими були: ОСОБА_2 (з 23 січня 2008 року до 21 квітня 2015 року); ОСОБА_7 (з 23 січня 2008 року до 30 грудня 2020 року) ОСОБА_1 (з 10 листопада 2009 року до 05 серпня 2010 року); ОСОБА_2 (з 06 вересня 2011 року до 30 серпня 2022 року) (том 1 а. с. 40).
Відповідно до довідки від 26 червня 2024 року № 152, виданої Департаментом господарського забезпечення Служби безпеки України, 
ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 20 листопада 2015 року до 18 червня 2024 року (том 1 а. с. 58).
Згідно зі сповіщення сім`ї (близьких родичів) померлого (загиблого) від 15 червня 2022 року, ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) повідомлено про смерть її батька ОСОБА_2 (том 1 а. с. 29).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб (постанови Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21 та від 11 вересня 2024 року у справі № 335/4669/23).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що вона була членом сім`ї батька ОСОБА_2 , військовослужбовця, загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою отримання права на виплату одноразової грошової допомоги.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (тут і далі - у редакції, чинній на час смерті ОСОБА_2 ) визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Згідно з частинами першою, другою статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. 

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що надані заявницею докази підтверджують, що вона тривалий час проживала з батьком ОСОБА_2 . Вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права й обов`язки, щодо утримання житла, спільні витрати та спільне харчування, піклувалися один про одного і надавали взаємну допомогу. Батько був єдиною підтримкою та опорою заявниці, а вона надавала йому постійну майнову допомогу. 

Натомість суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що заявниця не надала належних, достовірних та допустимих доказів, які б підтверджували її фактичне спільне проживання з батьком, ведення спільного господарства, наявність взаємних прав та обов`язків, спільного бюджету або витрат на придбання майна в інтересах сім`ї. 

У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що здійснивши переоцінку доказів, на підставі яких суд першої інстанції встановив факт, який має юридичне значення, та які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального закону, суд апеляційної інстанції на порушення статті 367 ЦПК України не заначив, які порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права були допущені судом першої інстанції і в чому вони полягають, тобто не встановив наявність правових підстав для скасування рішення суду. 

Перевіривши доводи заявниці, Верховний Суд виходить з такого. 

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 СК України (тут і далі - у редакції, чинній на час смерті ОСОБА_2 ) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18)).

Про необхідність встановлення вищевказаних обставин як обов`язкової умови для визнання осіб членами сім`ї неодноразово вказував Верховний Суд, зокрема у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц (провадження 
№ 61-10270св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18) та від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц (провадження № 61-28377св18).

Суд першої інстанції визначився з характером правовідносин між сторонами та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та обґрунтовано виснував, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, ведення спільного господарства та існування в них спільних прав і обов`язків мав місце протягом значного періоду часу, зокрема на час загибелі батька заявниці, а тому заява підлягає задоволенню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують факт, що має юридичне значення.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, апеляційний суд керувався тим, що вона не довела факту, що вона та загиблий 
ОСОБА_2 фактично проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали взаємні обов`язки.

Апеляційний суд виснував, що надані заявницею документи та показання свідків мають узагальнений характер, і підтверджують лише факт родинних відносин, проте не доводять існування юридично значущої сімейної спільності у визначений заявницею період. Скріншоти спілкування ОСОБА_1 з батьком через месенджери свідчать про наявність зв`язку, взаємодопомоги та піклування між донькою та батьком. Проте такі повідомлення не підтверджують фактичного спільного проживання ОСОБА_1 з батьком та ведення спільного господарства.

Тобто апеляційний суд керувався тим же обсягом засобів доказування, використаних заявницею на підтвердження юридичного факту, який вона просила встановити, що й суд першої інстанції, та не зазначив, які нові докази, протилежні висновкам місцевого суду, спростовують висновки суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_1 , проживала однією сім`єю з батьком ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не вказав апеляційний суд і на очевидну незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій справі окремого провадження, яка б свідчила про те, що докази, на підставі яких суд установив факт, є недопустимими чи неналежними.

Переоцінивши докази, на підставі яких суд першої інстанції встановив факт, який має юридичне значення, та які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції не зазначив в оскаржуваному судовому рішенні, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення.

Подібний висновок Верховного Суду викладено у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 157/404/24, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі. 

Непогодившись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд не був позбавлений можливості запропонувати заявнику надати ті докази, які апеляційний суд вважав додатково необхідними, не реалізував право на їх витребування за власною ініціативною, зважаючи на специфіку розгляду справ у порядку окремого провадження та завдання цивільного судочинства, апеляційний суд у розглядуваній справі повинен був продемонструвати свою активну роль і спрямувати процес на всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи (постанова Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/1476/23, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі).

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення місцевого суду за встановлених ним обставин, переоцінив докази та помилково виснував про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, знайшли своє підтвердження. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, повно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належно дослідив зібрані у справі докази та надав їм відповідну оцінку, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 . 
На порушення вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції здійснив переоцінку доказів, які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального закону, однак не зазначив, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення місцевого суду.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційний суд допустив помилку в застосуванні норм процесуального права, судове рішення апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сюсяйло Олег Миколайович, задовольнити. 
Постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року скасувати, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2025 року залишити в силі. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
	Г. В. Коломієць  	
	Р. А. Лідовець  	
	Ю. В. Черняк