РІШЕННЯ
Іменем України

04 червня 2026 року 
м. Київ
справа №990/59/26
адміністративне провадження № П/990/59/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача (головуючого) - Смоковича М. І.,
суддів: Білак М. В., Жука А. В., Загороднюка А. Г., Єресько Л. О., 
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського В. О. про визнання бездіяльності протиправною і стягнення шкоди та 
УСТАНОВИВ:
1. У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з позовом до Президента України Зеленського В. О., у якому, з уваги на заяву про уточнення позовних вимог, просив: 
1) визнати протиправною бездіяльністю відповідача як суб`єкта владних повноважень України невиконання відповідачем своїх обов`язків з розгляду звернення позивача від 09 серпня 2025 року; 
2) визнати протиправною бездіяльністю відповідача як органу публічної влади України, невиконання відповідачем своєї передвиборчої обіцянки з деолігархізації України за зверненням позивача від 09 серпня 2025 року;
3) стягнути з відповідача на користь позивача 120 000 000,00 доларів США як відшкодування збитків (упущеної вигоди), завданих позивачеві протиправною бездіяльністю відповідача. 
Верховний Суд ухвалою від 02 квітня 2026 року відмовив у відкритті провадження у справі за цим позовом в частині позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльністю відповідача як органу публічної влади України невиконання передвиборної обіцянки з деолігархізації України за зверненням позивача від 09 серпня 2025 року. 
Щодо інших позовних вимог, тобто тих, які стосуються розгляду звернення ОСОБА_1 від 09 серпня 2025 року та стягнення у цьому зв`язку моральної шкоди Верховний Суд [іншою] ухвалою від 02 квітня 2026 року відкрив провадження у справі. Відповідно до цієї ухвали, справа розглядатиметься у порядку письмового провадження. В окресленій частині обґрунтування позовних вимог стисло можна викласти так. 
1.1. У 2017 році ОСОБА_1 в судовому порядку вимагав стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, що її зумовили душевні переживання і негативні емоції, спричинені прочитанням статті ОСОБА_2 під назвою «Україна повинна піти на болючі компроміси для миру з Росією», яку опублікувало американське друковане видання. У зазначеній статті її автор, зі слів позивача, висловив заклики віддати окуповані українські землі ворогу в обмін на мир, тобто пропагував ідею капітуляції України. 
У підсумку судового розгляду справи № 757/14149/17-ц (про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 ) Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 28 листопада 2018 року, що його залишили без змін Київський апеляційний суд постановою від 23 травня 2018 року та Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суд постановою від 09 липня 2020 року, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Проте, як вважає позивач, з початком повномасштабної збройної агресії росії проти України його [ ОСОБА_1 ] позовні вимоги до ОСОБА_2 (що їх він заявив у справі № 757/14149/17-ц) тепер - після збройного вторгнення росії 24 лютого 2022 року - є остаточно доведеними, тому він [позивач] має [доконечне] право на відшкодування моральної шкоди від ОСОБА_2 в розмірі 120 млн доларів США, у зв`язку з чим 06 квітня 2024 року він [позивач] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про перегляд судового рішення у справі № 757/14149/17-ц за нововиявленими обставинами (якими, в інтерпретації позивача, є факт збройної агресії росії проти України 24 лютого 2022 року), а заразом - з клопотанням про поновлення строку звернення з цією заявою. 
Позивач переконує, що строк звернення зі згадуваною заявою він [позивач] пропустив з об`єктивної причини, а саме: у зв`язку з обов`язком виконання наказу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України № 2 від 22 лютого 2022 року «Про призов резервістів на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період», на підставі якого його [позивача] мобілізували до Збройних Сил України для відсічі збройній агресії ворога. 
З погляду позивача, дії Президента України як Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України щодо покладання, зокрема, на нього [позивача] обов`язку військової служби, участь в бойових діях для захисту Вітчизни є поважною причиною пропуску ним [позивачем] процесуального строку подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленою обставиною. 
Відтак позивач підкреслив, що саме відповідач є винуватцем несвоєчасного звернення із заявою про перегляд судового рішення у справі № 757/14149/17-ц за нововиявленою обставиною та, як наслідок, за (не)отримання позивачем 120 млн доларів США компенсації за ушкодження здоров`я внаслідок прочитання згадуваної вище статті, автором якої є ОСОБА_2. 
У цьому зв`язку позивач як громадянин України, який перебуває на службі у Збройних Силах України, звернувся до Президента України - як того, хто, з погляду позивача, несе відповідальність за пропуск строку подання заяви про перегляд судового рішення у справі № 757/14149/17-ц за нововиявленими обставинами - із заявою від 09 серпня 2025 року про надання соціальної / правової допомоги в отриманні компенсації за завдану моральну шкоду від ОСОБА_2 . 
Зазначену заяву, як з`ясував Суд в з обсягу доводів сторін і матеріалів справи, позивач подав відповідно до Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР). 
За текстом позову, відповідач так і не з`явився на [судове] засідання 01 жовтня 2025 року до Київського апеляційного суду (дата розгляду апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі № 757/14149/17-ц про відмову у відкритті провадження за нововиявленими обставинами) - як того просив ОСОБА_1 у зверненні від 09 серпня 2025 року - та не надав ніяких гарантій правового захисту, що позивач уже трактує як відмову від виконання приписів частини п`ятої статті 17 Конституції України, статті 1 Закону України [від 20 грудня 1991 року № 2011-XII] «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) та статті 1 Закону України [від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII] «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII). 
Отож у цьому контексті, як бачиться з позову, [саме] внаслідок того, що відповідач відмовився надати позивачеві гарантії правового захисту, апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі № 757/14149/17 - постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року - залишено без задоволення, а зазначену ухвалу - без змін.
Позивач зауважив, що після ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року у справі № 757/14149/17-ц отримав (на електронну пошту) від Офісу Президента України лист у відповідь на звернення від 09 серпня 2025 року, в якому зазначено: «Повідомляю, що Ваше звернення розглянуто і скеровано до Міністерства у справах ветеранів України для опрацювання, ужиття згідно із компетенцією відповідних заходів реагування та інформування Вас про результати».
З погляду позивача, відповідач - тим, у який спосіб розглянув згадуване звернення від 09 серпня 2025 року - порушив вимоги Закону № 393/96-ВР, тому що: 1) безпідставно передав розгляд заяви від 09 серпня 2025 року іншому органу - Міністерству у справах ветеранів України, до повноважень якого не входить розгляд питань, що їх порушено у звернені від 09 серпня 2025 року; 2) у встановлений максимальний сорокап`ятиденний строк не вирішив питання, порушені у зверненні позивача від 09 серпня 2025 року. 
З наведених підстав позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень України за зверненням позивача від 09 серпня 2025 року. Наслідком цієї бездіяльності позивач вважає заподіяння йому збитків (упущеної вигоди) у розмірі 120 млн доларів США, що позивач інтерпретує як дохід, який він міг би реально одержати за звичайних обставин, себто коли не було б протиправної бездіяльності відповідача. 
Тобто позивач покладає на Президента України як «гаранта» конституційних прав і заразом як того, з чиєї «вини» позивач пропустив строк подання заяви про перегляд судового рішення у справі № 757/14149/17-ц за нововиявленими обставинами відповідальність за те, як розглянули його звернення від 09 серпня 2025 року з вимогами про участь у справі № 757/14149/17-ц. Результат розгляду заяви (звернення) від 09 серпня 2025 року, який позивач бачить у тому, що глава держави так і не надав йому правової / соціальної допомоги у контексті обставин ініціювання перегляду судових рішень у справі № 757/14149/17-ц за нововиявленими обставинами, його автор, властиво, й пов`язує із заподіянням шкоди в розмірі 120 млн доларів США, про стягнення якої теж просить у цьому позові. 
Позивач підкреслює, що мав право на отримання цієї суми і тільки неправомірна бездіяльність відповідача стала єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його [позивача] можливості отримати «прибуток у сумі 120 млн доларів США від ОСОБА_2 в якості компенсації за ушкодження здоров`ю».
2. Від Президента України надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено про те, що звернення ОСОБА_1 від 09 серпня 2025 року розглянули належним чином. 
З покликанням на відповідні приписи Закону № 393/96-ВР представник відповідача зауважила, що позивач звернувся до Президента України із заявою від 09 серпня 2025 року (до Офісу Президента України це звернення надійшло 15 серпня 2025 року та зареєстровано за № 22/040410-14), у якій пропонував Президентові України взяти участь у цивільній справі № 757/14149/17-ц як третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача та з інших питань. 
У відповідь Офіс Президента України надіслав заявнику листа від 15 вересня 2025 року № 22/040410-14, у якому, з покликанням на приписи статті 53 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), зазначив про те, що судові рішення у справі № 757/14149/17-ц не стосуються прав та /або обов`язків глави держави й тому немає підстав для вступу (залучення) Президента України до участі у розгляді цієї справи як третьої особи.
Отож, як зазначила представник відповідача, звернення позивача розглянули у порядку та спосіб, визначений Конституцією та законами України. 
Водночас представник відповідача загострила увагу Суду на те, що позивач долучив до позовної заяви своє звернення від 09 серпня 2025 року (зареєстроване у Офісі Президента України за № 22/040410-14) та відповідь Офісу Президента України від 07 жовтня 2025 року. Проте, лист Офісу Президента України від 07 жовтня 2025 року, що його долучив позивач, не стосується звернення від 09 серпня 2025 року, що став приводом для цього позову, а стосується іншого звернення того самого автора, адресованого главі держави.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди представник відповідача зауважила, що заподіяння цієї шкоди не має причинно-наслідкового зв`язку з розглядом звернення позивача. До того ж ця вимога є похідною від основної позовної вимоги про визнання бездіяльності протиправною, тому немає підстав для її задоволення. 
3. Після відкриття провадження у справі ОСОБА_1 надіслав Суду «заяву з процесуальних питань», у якій просить викликати свідка (у минулому - заступника глави Адміністрації Президента України Костянтина Єлісєєва), витребувати у Міністерства у справах ветеранів України документи щодо звернення від 09 серпня 2025 року) та витребувати у відповідача «Письмове заперечення Президента України Зеленського Володимира Олександровича про відсутність у нього перед громадянами України передвиборчого зобов`язання зменшувати вплив олігархів на прийняття рішень органами державної влади України (деолігархізацію України)». 
До того ж позивач згодом надіслав ще відповідь на відзив, у якому зазначив про те, що позиція, що її висловив відповідач, ніяким чином не пояснює мотивів бездіяльності щодо вимог, порушених у зверненні від 09 серпня 2025 року (суть яких описано вище), які стали приводом для звернення до суду з цим позовом. Позивач зауважив, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо доказування, зокрема не підтвердив свого твердження про те, що лист 07 жовтня 2025 року, що його долучив позивач, не стосується розгляду звернення від 09 серпня 2025 року, з приводу якого заявлено цей позов. Зокрема, як мовить позивач, до відзиву не додано іншого його звернення від 09 серпня 2025 року, відповідь на яке оформлено листом від 07 жовтня 2025 року, як і немає доказів вручення позивачу листа від 15 вересня 2025 року. 
У цьому зв`язку позивач долучив клопотання про витребування доказів: [іншого] звернення позивача від 09 серпня 2025 року, відповідь на яке оформлено листом від 07 жовтня 2025 року, і поштові документи про вручення позивачеві листа від 15 вересня 2025 року (яким відповідач відповів на звернення позивача, щодо розгляду якого заявлено цей позов). 
Перед тим як перейти до викладу обставин справи і висновків за результатами її розгляду Суд вважає за необхідне висловити зауваги щодо згаданої заяви позивача «з процесуальних питань», позаяк вона стосується дослідження (в порядку письмового провадження) додаткових доказів на підтвердження заявлених вимог. 
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані, відповідно до частини другої статті 72 КАС України, встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами першою-третьою статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
З уваги на наведені приписи закону Суд передусім зауважує, що вимоги про бездіяльність відповідача щодо (не)виконання передвиборних обіцянок не охоплюється предметом цього спору, тож в цій частині не існує й предмета доказування. Суд нагадує, що ухвалою від 02 квітня 2026 року відмовив у відкритті провадження в цій частині, тому підстав для витребування доказів, про які мовить позивач у пункті 3 своєї заяви, немає. 
Щодо витребування документів від Міністерства у справах ветеранів України, то, як встановив Суд під час розгляду справи, зокрема на підставі документів, що їх надала представник відповідача, для цього немає підстав, адже звернення від 09 серпня 2025 року, щодо розгляду якого виник цей спір, не надсилали до названого відомства, про що детальніше буде зазначено далі (в аспекті того, яким листом було оформлено відповідь на звернення, правомірність розгляду якого оспорює позивач). 
Стосовно виклику свідка, то в обсязі доводів, що їх висловив позивач, зокрема у зв`язку зі змістом позовних вимог, щодо яких Суд [іншою] ухвалою від 02 квітня 2026 року відкрив провадження у справі, Суд підкреслює, що це прохання не стосується обставин/порядку розгляду звернення позивача від 09 серпня 2025 року, тож не може бути належним доказом в контексті спору про правомірність дій відповідача щодо розгляду цього звернення. 
З приводу вимог про витребування іншого звернення позивача від 09 серпня 2025 року, на яке відповідач відповів листом від 07 жовтня 2025 року, Суд зазначає, що у цій справі спір стосується розгляду звернення позивача від 09 серпня 2025 року, про яке (тобто про суть якого) зазначено у позовній заяві, та, у цьому зв`язку, про стягнення з відповідача 120 млн доларів США як шкоди, що її завдано протиправною бездіяльністю відповідача. Інші звернення позивача, як і результат їх розгляду, ґрунтуються на інших підставах, тож не стосуються цього спору й не охоплюються предметом доказування цієї справи. 
4. На підставі досліджених матеріалів справи Суд, з уваги на предмет спору, встановив такі обставини. 
09 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Президента України із заявою, у якій просив: 1) вступити у цивільну справу № 757/14149/17-ц Шевченківського районного суду м. Києва третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; 2) виступити гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав та свобод людини і громадянина та здійснити захист його інтересів, як військовослужбовця Збройних Сил України та ветерана війни, з метою отримання від ОСОБА_2 компенсації відшкодування моральної шкоди, яка є його власністю; 3) виконати передвиборче зобов`язання з деолігархізації та зменшити вплив олігарха ОСОБА_2 на прийняття судових рішень в Україні. 
У заяві від 09 серпня 2025 року ОСОБА_1 виклав обставини, які спонукали його звернутися до суду у 2017 році щодо стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди (тобто, про шкідливі наслідки, які спричинило прочитання статті авторства ОСОБА_2 в іноземному виданні), відтак і про наявність підстав, яких, на думку позивача, достатньо для перегляду судових рішень у справі № 757/14149/17-ц (якими позивачеві відмовили у задоволенні позовних вимог) за нововиявленими обставинами. 
Цими обставинами, як згадано вище, позивач вважає повномасштабну збройну агресію росії проти України, що розпочалася 24 лютого 2022 року, і, як відомо, спричинила введення в Україні воєнного стану і мобілізацію для відсічі агресії ворога. Ця «обставина» на думку позивача беззаперечно доводить винуватість ОСОБА_2 у заподіянні йому [позивачу] моральної шкоди, на яку, як переконує автор позову, він, відтак, має «майнове» право на отримання.
4.1. З покликанням на статтю 1 Закону № 2011-XII, статтю 1 Закону № 3551-XII позивач підкреслив, що є ветераном війни, учасником АТО, учасником бойових дій. 
Тому, як переконує ОСОБА_1 , його права як військовослужбовця Збройних Сил України та ветерана війни мають гарантований державою окремий додатковий захист, відповідно, як вважає позивач, треба відрізняти вчинення процесуальних дій цивільними особами в умовах мирного життя від вчинення процесуальних дій військовослужбовцями Збройних Сил України та ветеранами війни в умовах воєнного стану.
Додав, що конституційні права, які гарантовано військовослужбовцю Збройних Сил України та ветерану війни, мають вищий пріоритет у порівнянні з нормами цивільного процесуального законодавства, тому не можуть бути обмежені, звужені або скасовані. 
4.2. ОСОБА_1 у своєму зверненні від 09 серпня 2025 року зазначив й про те, що після початку збройної агресії росії проти України 24 лютого 2022 року він мав підстави звернутися до суду із заявою про перегляд судового рішення [у справі № 757/14149/17-ц] за нововиявленими обставинами, але мав це зробити протягом тридцяти днів з моменту настання цієї нововиявленої обставини. Водночас у зв`язку з необхідністю виконання бойових завдань з відсічі збройній агресії проти України [на виконання наказу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України № 2 від 24 лютого 2022 року «Про призов резервістів на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період»] не мав можливості для своєчасного вчинення цієї процесуальної дії. 
Спираючись на приписи частини першої статті 127 ЦПК України позивач, як зазначено у зверненні від 09 серпня 2025 року, подав суду [у справі № 757/14149/17-ц] клопотання від 06 квітня 2024 року про поновлення пропущеного процесуального строку для подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, в якому зазначив про військову службу та участь у бойових діях як про поважну причину пропуску строку, у зв`язку з чим просив його поновити. 
Однак, Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 15 квітня 2024 року відмовив у відкритті провадження з підстави пропуску процесуального строку, з чим позивач не погодився, адже у наслідку його [позивача]: 1) протиправно позбавили гарантованого державою конституційного права власності, що прямо заборонено частиною 4 статті 41 Конституції України; 2) протиправно позбавили гарантованого державою конституційного права правового і соціального захисту як громадянин України, який перебуває на службі у Збройних Силах України, що прямо заборонено частиною 5 статті 17 Конституції України; 3) як військовослужбовця протиправно позбавили правних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційного права власності, задоволення матеріальних і духовних потреб як військовослужбовця відповідно до особливого виду службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі, що прямо заборонено статтею 1 Закону № 2011-XII; 4) як ветерана війни протиправно позбавили гарантованих державою належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття та правового захисту, що прямо заборонено статтею 1 Закону № 3551-XII; до того ж, як далі зазначено у зверненні від 09 серпня 2025 року, 5) текст ухвали Шевченківського районного суду м. Києва не містить результатів розгляду судом по суті клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку від 06 квітня 2024 року, що означає позбавлення [доступу до] правосуддя, що заборонено пунктом «а» частини першої статті 106 Закону України від [02 червня 2016 року № 1402-VIII] «Про судоустрій і статус суддів»; 6) ухвала судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О. О. від 15 квітня 2024 року захищає від цивільної відповідальності особу, яка винна у збройній агресії проти України 24 лютого 2022 року, що порушує суверенітет і територіальну цілісність України, і прямо заборонено частиною першою статті 17 Конституції України; 7) норми, на які покликався суддя Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О. О. як на підставу для відмови у відкритті провадження, насправді не містять ніякого обмеження, звуження або скасування прав [позивача] як військовослужбовця Збройних Сил України та ветерана війни, на поновлення процесуального строку для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.
Отож, за текстом звернення ОСОБА_1 від 09 серпня 2025 року, відмова у відкритті провадження [про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами] означає неможливість судового перегляду, ухвалення судового рішення на користь позивача та, як наслідок, позбавлення останнього можливості отримати компенсацію від ОСОБА_2 (за заподіяну моральну шкоду), що врешті, призвело до протиправного, на думку позивача, позбавлення конституційного права власності [на суму коштів, що їх визначено еквівалентом заподіяної моральної шкоди, тобто 120 млн доларів США].
4.3. ОСОБА_1 (як заявник) зазначив також про те, що подав апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року до Київського апеляційного суду, який ухвалою від 22 травня 2025 року відкрив апеляційне провадження за цією скаргою. Зауважив, що судовий розгляд згадуваної апеляційної скарги призначено на 01 жовтня 2025 року о 12:00 у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду. 
З покликанням на наказ Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України № 2 від 22 лютого 2022 року «Про призов резервістів на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» ОСОБА_1 зазначив, що у зв`язку з необхідністю виконання бойових завдань з відсічі збройній агресії росії проти України його мобілізували до Збройних Сил України. 
Незважаючи на доведеність своїх позовних вимог заявник, з його слів, позбавлений конституційного права власності, тож як військовослужбовець Збройних Сил України та ветеран війни потребує від держави допомоги у цивільній справі № 757/14149/17-ц, адже, згідно з частиною п`ятою статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України.
До того ж, з погляду заявника, судове рішення Шевченківського районного суду м. Києва у цивільній справі № 757/14149/17-ц впливає на права та обов`язки Президента України як Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України та видавника наказу № 2 від 22 лютого 2022 року, що є причиною пропуску процесуального строку звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, тому, як вважає заявник, Президент України є «зобов`язаною стороною» перед позивачем. 
4.4. Спираючись на приписи частини першої статті 53 ЦПК України ОСОБА_1 , відтак, підкреслив, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у цивільній справі № 757/14149/17-ц не надає значення факту виконання громадянами України наказу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України № 2 від 22 лютого 2022 року і тому свідчить про незабезпечення з боку держави гарантованого соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України.
На думку заявника, судові рішення у справі № 757/14149/17-ц прямо впливають на права та обов`язки Президента України, тому що автоматично породжують юридичні наслідки взаємного невиконання актів Президента України (наказів Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України про призов громадян України на військову службу) з боку громадян України, яких призвали на військову службу, і гарантовані державою права яких грубо порушують під час проходження військової служби. 
4.5. У цьому зв`язку автор звернення нагадав також про необхідність виконання Президентом України свого передвиборчого зобов`язання щодо деолігархізації України (зменшення впливу олігархів на ухвалення рішень органами державної влади України), адже, як вважає позивач, у процесі розгляду справи № 757/14149/17-ц якраз і простежується вплив олігарха ОСОБА_2 на ухвалення судових рішень. 
З покликанням, з-поміж іншого, на Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020 заявник висловив думку, що вплив ОСОБА_2 пов`язаний з намаганням уникнути цивільної відповідальності за порушення Присяги на вірність Україні [народного депутата України], що викликало збройну агресію проти України 24 лютого 2022 року. Додав, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року захищає від цивільної відповідальності особу, яка винна у збройній агресії проти України, що порушує суверенітет і територіальну цілісність України.
Отож ОСОБА_1 , на основі наведених мотивів і апелюючи до статей 102, 106 Конституції України, а також до приписів частини другої статті 8, частин першої, другої, п`ятої статті 17, частин другої, третьої статті 22, частин першої, четвертої статті 41 Закону № 3551-XII, статей 1, 2 Закону № 2011-XII, статей 43, 53 ЦПК України, звернувся до глави держави із заявою, вимоги якої зазначено вище. 
5. У відповідь на заяву ОСОБА_1 від 09 серпня 2025 року - що її зареєстровано 15 серпня 2025 року за № 22/040410-14 - Офіс Президента України листом від 15 вересня 2025 року № 22/040410-14 (за підписом заступника Керівника Департаменту Костянтина Кокарєва) повідомив заявнику, з покликанням на приписи частин першої, четвертої, п`ятої статті 53 ЦПК України, про те, що предмет спору у справі № 757/14149/17-ц не стосується прав чи обов`язків глави держави й тому рішення суду у названій справі не може на них вплинути, тож підстав для вступу (залучення) Президента України у цю справу як третьої особи та його участі у судовому процесі немає. 
Крім цього, у згаданій відповіді на звернення позивача зазначено й про те, що обставини щодо організації розгляду попереднього звернення до Президента України від 09 березня 2023 року з проханням виконати вимоги присяги та передвиборну обіцянку щодо деолігархізації, зокрема у вирішенні питання відшкодування моральної шкоди та ушкодження здоров`ю з боку олігарха ОСОБА_2, були предметом дослідження суду у справах № 990/175/23 та № 990/138/24.
Лист від 15 вересня 2025 року № 22/040410-14 надіслано заявнику 16 вересня 2025 року, що підтверджується реєстром від 16 вересня 2025 року № 184П на кореспонденцію, надіслану Департаментом з питань звернень громадян. 
5.1. Позивач, втім, вважає, що відповіддю на його звернення від 09 серпня 2025 року (зареєстрованого 15 серпня 2025 року за № 22/040410-14) є інший лист Офісу Президента України (від 07 жовтня 2025 року), відповідно до якого його звернення розглянути і скерували до Міністерства у справах ветеранів України для опрацювання, ужиття згідно із компетенцією відповідних заходів реагування та інформування заявника про результати. 
Позивач вважає, що неналежний розгляд його звернення від 09 серпня 2025 року з боку Президента України і, що важливо, невиконання висловлених у ньому прохань і зауваг (головно про вступ глави держави у справу № 757/14149/17-ц), зумовило те, що його позбавили права отримати грошову компенсацію за моральну шкоду, що її спричинила стаття ОСОБА_2, у стягненні якої ОСОБА_1 у судовому порядку (у справі № 757/14149/17-ц) відмовили. У контексті цієї справи позивач підкреслює те, що унаслідок неналежного розгляду звернення від 09 серпня 2025 року, суть якого окреслено вище, йому [позивачеві] відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами судових рішень у згаданій цивільній справі, до того ж з мотивів, які, на думку позивача, свідчать про порушення його прав як військовослужбовця. Тож за обставин, що їх Суд окреслив вище, позивач звернувся з цим позовом до суду. 
6. Під час вирішення спору Суд керувався таким. 
6.1. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 40 Конституції України передбачає, що всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
У Рішенні Великої Палати Конституційного Суду України від 11 жовтня 2018 року у справі №8-р/2018 зазначено, з-поміж іншого, що закріплений статтею 40 Конституції України інститут права на звернення має комплексний характер. Його утворюють різні за природою і призначенням юридичні засоби (інструменти), метою яких є забезпечення реалізації кожною людиною своїх прав і свобод, а також їх відстоювання, захист та відновлення у разі порушення.
6.2. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У цьому зв`язку Конституційний Суд України у Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (пункт 4.1) зазначив, зокрема, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів (пункт 4.2 Рішення). 
Щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». В цьому самому Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
6.3. Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів визначає Закон № 393/96-ВР. Закон [№ 393/96-ВР] забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону № 393/96-ВР).
Відповідно до статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. 
Пропозиція (зауваження) - це звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. 
Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб (частини перша - четверта зазначеної статті).
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Відповідно до частин четвертої, шостої статті 5 Закону № 393/96-ВР звернення може бути усним чи письмовим. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
За частинами першою, третьої-четвертої статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. 
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 393/96-ВР дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про судоустрій і статус суддів", "Про доступ до судових рішень", "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження", "Про адміністративну процедуру".
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; . 
За частиною першою статті 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
6.4. За текстом частини першої статті 106 Конституції України Президент України створює у межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби (пункт 28). 
Згідно з пунктами 1-3 Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436/2019 (далі - Положення № 436/2019), Офіс Президента України є постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України.
Офіс у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародними договорами України, укладеними в установленому порядку, цим Положенням, а також розпорядженнями Керівника Офісу Президента України та наказами Керівника Апарату Офісу Президента України.
Основними завданнями Офісу є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.
Підпункт 22 пункту 4 Положення № 436/2019 визначає, що Офіс Президента України відповідно до покладених на нього завдань організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, політичних партій та громадських об`єднань (у тому числі професійних спілок), підприємств, установ, організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених у них проблем.
Відповідно до пункту 7 Положення № 436/2019 до складу Офісу входять: Керівник Офісу Президента України; Перший заступник Керівника Офісу Президента України; заступники Керівника Офісу Президента України; .
Згідно з пунктом 12 Положення № 436/2019 Керівник Офісу Президента України: 1) здійснює загальне керівництво Офісом, спрямовує його діяльність на ефективне забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень, представляє Офіс у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами та організаціями; 2) подає на підпис Президентові України проєкти указів, розпоряджень Президента України, закони України, що надійшли на підпис, проєкти пропозицій Президента України до законів для застосування щодо них права вето, конституційних подань, звернень Президента України до Конституційного Суду України, листів та інших документів, підписує додатки до актів Президента України; 3) вносить Президентові України пропозиції щодо призначення на посади, звільнення з посад заступників Керівника Офісу Президента України, Керівника Апарату Офісу Президента України, Прес-секретаря Президента України, представників Президента України, радників - уповноважених Президента України; 4) координує діяльність заступників Керівника Офісу Президента України, Керівника Апарату Офісу Президента України, Прес-секретаря Президента України, представників Президента України, радників - уповноважених Президента України, забезпечує координацію роботи структурних підрозділів Офісу; 5) забезпечує координацію роботи консультативних, дорадчих та інших утворених Президентом України допоміжних органів і служб, їх взаємодію зі структурними підрозділами Офісу; 6) організовує контроль за виконанням указів, розпоряджень Президента України; 7) визначає порядок відвідування громадянами та охорони адміністративних будинків і службових приміщень Офісу; 8) реалізовує в межах повноважень, визначених законодавством, державну політику у сфері охорони державної таємниці; 9) здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.
Керівник Офісу Президента України в межах своєї компетенції видає розпорядження.
Керівник Офісу Президента України несе персональну відповідальність за виконання покладених на Офіс завдань.
У разі тимчасової відсутності Керівника Офісу Президента України його повноваження виконує один із заступників Керівника Офісу Президента України, на якого тимчасове виконання повноважень покладено відповідним рішенням Керівника Офісу Президента України.
6.5. Відповідно до частини першої, другої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.
Звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, щодо розгляду конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено законом.
Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні утримуватися від заяв та дій, що можуть підірвати незалежність судової влади.
6.6. Згідно з частинами першою-другою статті 12-2 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон № 389-VIII) в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
7. Мотиви і висновки Верховного Суду. 
Предметом спору в цій справі є результат розгляду заяви ОСОБА_1 від 09 серпня 2025 року, що її адресовано Президенту України на підставі приписів Закону № 393/96-ВР, стосовно участі Президента України у розгляді справи № 757/14149/17-ц. 
З обсягу мотивації позивача можна зрозуміти, що в основі цього спору лежить - окрім як незгода з результатом розгляду згадуваної апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі № 757/14149/17-ц - також незгода позивача з відповіддю, що він її отримав у листі Офісу Президента України від 07 жовтня 2025 року, про передання його звернення - як гадав позивач, того, що стосується участі Президента України у розгляді справи № 757/14149/17-ц, - на розгляд іншому державному органу й, що важливо, про невиконання з боку відповідача прохань, які висловив автор заяви, надто щодо участі у розгляді справи № 757/14149/17-ц, з чим позивач і пов`язує стягнення моральної шкоди. 
На основі доказів, що є в матеріалах справи, Суд з`ясував, що лист Офісу Президента України від 07 жовтня 2025 року № 46-01/442, який долучено до позовної заяви, стосується іншого звернення позивача. Водночас у листі Офісу Президента України від 15 вересня 2025 року № 22/040410-14, який якраз і є відповіддю - у межах визначеного строку - на звернення позивача від 09 серпня 2025 року щодо участі Президента України у розгляді справи № 757/14149/17-ц, висловлено позицію щодо відсутності законних підстав для цієї участі. У цьому листі зазначено також про те, що питання про стягнення моральної шкоди уже було предметом судового розгляду в інших справах, хоча, як бачиться, за іншого контексту, аніж його окреслено тут. 
Втім, інший зміст і реквізити листа, яким оформлено відповідь на звернення позивача від 09 серпня 2025 року, усе таки не змінюють тієї фактологічної підстави, яка, власне, спонукала позивача дійти висновку про бездіяльність Президента України - зміст якої позивач трактує як неучасть у розгляді справи № 757/14149/17-ц з мотивів, які позивач навів у зверненні, - відтак і про звернення з цим позовом до суду. 
7.1. Пам`ятаючи про приписи частини другої статті 19 Конституції України Суд зауважує, що правовий статус Президента України визначено у Конституції України (стаття 102). Президент України як орган державної влади теж зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відомо, що конституційно-правовий статус Президента України безпосередньо пов`язаний з визначенням компетенції глави держави. Компетенцію Президента України можна визначити як сукупність закріплених Конституцією та законами України підвідомчості та повноважень глави держави, шляхом встановлення якої фіксується обсяг і зміст його діяльності та визначається місце Президента в системі вищих органів державної влади. 
Конституційний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, у рішеннях від 07 квітня 2004 року № 9-рп/2004, від 25 грудня 2003 року № 22-рп/2003, від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003) неодноразово наголошував на тому, що повноваження Президента України визначає винятково Основний Закон України (у статті 106 Конституції України).
Отож розглядати питання про те, чи допустив глава держави бездіяльність і чи має вона ознаки протиправності потрібно головно через призму сфери компетенції і її змісту, що у вимірі конкретних правовідносин може мати вияв у вчиненні дій та/або ухваленні відповідних рішень. 
У правозастосовній практиці Верховного Суду протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень трактують як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Розгляд звернень, що їх усі мають право направляти до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів (стаття 40 Конституції України), стосується також Президента України. Для цього глава держави, який водночас, з уваги на свій конституційний статус, повинен діяти лише на підставі, у межах повноважень і спосіб, що визначені Конституцією України і законами України, для здійснення своїх повноважень утворює консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби (пункт 28 статті 106 Конституції України), які, властиво, покликані сприяти (допомагати) виконувати той обсяг завдань і функцій, які необхідні для здійснення Президентом України своїх повноважень, зокрема у питаннях, які пов`язані з розглядом звернень громадян. 
7.2. Повертаючись до суті спору, то в обсязі встановлених обставин справи у зіставленні з наведеним вище нормативним регулюванням Суд зазначає, що розгляд звернення, що його подано у порядку, визначеному Законом № 393/96-ВР, не може бути способом вплинути на здійснення правосуддя, зокрема на визначений процесуальними нормами закону порядок перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами. 
З`ясування і оцінювання обставин судової справи та ухвалення у цьому зв`язку судових рішень, як-от: щодо поважності причин пропуску строку звернення із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, вирішення питання про залучення до участі у розгляді справи третіх осіб, покладено винятково на суд, що його визначено - у встановленому законом порядку - для розгляду [конкретної] судової справи. 
Ніякий інший державний орган не може ані перебирати на себе функцію правосуддя, ані впливати на його здійснення судами, зокрема шляхом розгляду звернення (відповідно до Закону № 393/96-ВР), у якому, властиво, порушено питання про законність / обов`язковість судових рішень, зокрема в аспекті оцінювання- через призму поважності недотримання встановленого строку звернення - доводів щодо обов`язковости виконання наказу Президента України як Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України про введення воєнного стану і мобілізацію. 
З уваги на доводи позивача Суд, спираючись на наведені міркування, зазначає, що неучасть Президента України у розгляді справи № 757/14149/17-ц, зокрема у судовому засіданні, призначеному для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у тій справі - так, як заявник просив у заяві від 09 серпня 2025 року - не може свідчити про нерозгляд чи неналежний розгляд згаданого звернення, адже глава держави не є учасником згадуваної справи. До того ж як глава держави він не може вирішувати самостійно або чинити будь-який вплив на вирішення судом питань, які стосуються розгляду судової справи. 
Той факт, що позивач у своїй аргументації поважності причин несвоєчасного звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленим обставинами апелює, з-поміж іншого, до наказу Президента України як Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України, що видав наказ № 2 від 22 лютого 2022 року «Про призов резервістів на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період», не є тим актом, що «уповноважує» Президента України - лише на основі його конституційного статусу - брати участь у розгляді судової справи, учасником якої він (як суб`єкт владних повноважень) не є. 
7.3. У доповнення до цього варто додати, що відсутність прояву з боку глави держави активної позиції щодо участі у судовому процесі з розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення у справі № 757/14149/17-ц, який ініціював ОСОБА_1 , не може трактуватися як ненадання правничої допомоги, щодо якої заявник теж висловив прохання у заяві від 09 серпня 2025 року, адже Президент України не належить до кола суб`єктів її надання, яких, знов-таки, визначає винятково закон. Суд підкреслює, що глава держави не має повноважень у сфері надання правничої допомоги, а статус гаранта Конституції України у цьому зв`язку не може позиціонуватися як владно-управлінська діяльність (функція) Президента України у всіх найважливіших сферах суспільного життя (що їх визначають закони України), тобто як «форма» участі у всіх правовідносинах, які виникають у державі. 
Суд зауважує, що вимоги / прохання, що їх висловлено у зверненні від 09 серпня 2025 року, стосовно вступу Президента України у цивільну справу - в тому контексті, як його окреслив заявник - імпліцитно націлені на те, щоб за допомогою участі глави держави переконати суд апеляційної інстанції у хибності висновків суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження за нововиявленими обставинами (згідно з ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі № 757/14149/17-ц) і, заразом, у доведеності (переконливості) вимог заявника щодо стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди. 
Водночас треба пам`ятати, що винятково закони України визначають судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентує відповідне процесуальне законодавство України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення, зокрема, питань відкриття проваджень, розгляд справ у першій та апеляційній інстанціях та ухвалення судових рішень належать до сфери правосуддя і їх можна оскаржити тільки в судовому порядку відповідно до законодавства України, що визначає порядок здійснення судочинства. 
З цієї позиції вимоги, які заявив їхній автор, означають не «прохання про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів», а радше є намаганням спонукати Президента України реалізувати свої повноваження, обумовлені його конституційним статусом. Суд нагадує, що така інтенція автора звернення (позивача) суперечить встановленому конституційному ладу, за яким державна влада поділена на три гілки, а органи держави та їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). 
Тож Суд під час вирішення спору, так само як і відповідач у правовідносинах, в яких він позиціонується як суб`єкт владних повноважень, не може перебирати на себе функцій, які не ґрунтуються на законі. У вимірі обставин цієї справи це означає, що Суд [в рамках цього провадження] теж не спроможний оцінювати обґрунтованість і доведеність позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 757/14149/17-ц, а так само обставин щодо підстав, які позивач зазначив, вимагаючи перегляду судових рішень в згадуваній справі за нововиявленими обставинами. Окрім того, що це не охоплюється предметом доказування у цій [адміністративній] справі, подібний підхід може водночас сприйматися як спроба піддати сумніву законність і обов`язковість судових рішень в іншій судовій справі, що забороняє закон й чого Суд повинен не допустити.
7.4. Щодо критичних суджень заявника - у контексті розгляду як справи № 757/14149/17-ц, так потім і звернення від 09 серпня 2025 року - щодо діяльности глави держави через призму виконання політичного курсу, декларованого під час виборчого процесу, у питанні деолігархізації, то окреслена як [правовий] спір політична діяльність не є об`єктом правовідносин, про що Суд зазначив в ухвалі про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог, які позивач виокремив як самостійний предмет спору. 
7.5. Стосовно питання про гарантії соціального і правового захисту ветеранів, які заявник теж порушив у зверненні від 09 серпня 2025 року з уваги на те, що є військовослужбовцем, якого мобілізували (на підставі наказу Президента України як Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України № 2 від 22 лютого 2022 року «Про призов резервістів на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період») і який виконує обов`язок військової служби, що, на його думку, в умовах воєнного стану надає йому привілейоване становище, зокрема, у ситуації з розглядом заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, то Суд має зазначити таке. 
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону № 1402-VIII правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.
Суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.
З уваги на наведені приписи та зважаючи заразом на згадані вище приписи статті 12-1 Закону № 389-VIII, можна виснувати, що суд не може надавати переваг чи привілеїв котрійсь зі сторін судового процесу, навіть в умовах воєнного стану. Суд підкреслює, що мовиться саме про рівність учасників процесу, а не про оцінювання обставин та фактів, на яких учасники процесу ґрунтують свої доводи і вимоги. Щодо останнього [оцінювання], то це, повторимося, є повноваженням суду в рамках розгляду конкретної справи. 
Суд наголошує також, що у контексті обставин цієї справи мова йде винятково про розгляд звернення, що надійшло до Президента України в порядку, визначеному Законом № 393/96-ВР, і значення результатів його розгляду для справи № 757/14149/17-ц, що ніяким чином не має за мету нівелювати значимість військової служби загалом і військовослужбовців та ветеранів зокрема. 
7.6. Гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та ветеранів є предметом регулювання профільних законів, зокрема тих, про які згадав заявник (позивач) у заяві від 09 серпня 2025 року. У вимірі обставин цієї справи Суд зазначає, що позаяк заявник висловив зауваги щодо гарантій свого статусу і як військовослужбовця, і як ветерана, то передбачувано, що посутній розгляд і вирішення питань у цій сфері може здійснити профільне у цих питаннях відомство.
Водночас, як з`ясував Суд під час розгляду справи, питання про правомірність скерування звернення позивача за належністю до Міністерства у справах ветеранів України - відповідно до листа Офісу Президента України від 07 жовтня 2025 року № 46-01/442 - не стосувалося розгляду звернення від 09 серпня 2025 року, про яке мовить позивач у цьому позові, тож цей аспект, позаяк він не стосується предмета спору, Суд не оцінює. 
7.7. Щодо позовних вимог про стягнення шкоди з Президента України в сумі 120 млн доларів США, то ці вимоги, як уже мовилося, автор позову пов`язував з бездіяльністю відповідача щодо розгляду звернення від 09 серпня 2025 року (інший сегмент «бездіяльності», з якою позивач пов`язував стягнення шкоди, Суд уже розглянув в ухвалі від 02 квітня 2026 року). Позаяк підстав для задоволення основної вимоги Суд не встановив, то вимога про стягнення шкоди як похідна позовна вимога задоволенню також не підлягає. 
Зважаючи на приписи статті 139 КАС України підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
В И Р І Ш И В: 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Президента України Зеленського В. О. про визнання бездіяльності протиправною і стягнення шкоди відмовити повністю. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М. І. Смокович
Судді ' М. В. Білак
А. В. Жук
А. Г. Загороднюк 
Л. О. Єресько