П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/36236/25	

Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,
повний текст судового рішення
складено 19.05.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Димерлія О.О.,
суддів – Вербицької Н.В., Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2026 про закриття провадження у справі №420/36236/25
У С Т А Н О В И В:
24.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправною бездіяльність члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , зобов`язати його вчинити певні дії, стягнути моральну та матеріальну шкоду.
Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує про наявність у спірних правовідносинах бездіяльності члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 щодо неподання до Секретаріату Вищої ради правосуддя у встановлений ч.7 ст. 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та пункт 14.12. Регламенту Вищої ради правосуддя місячний строк матеріалів по скарзі від 13.02.2025, зареєстрованій Вищою радою правосуддя 13.02.2025 за №695/0/6-25 на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 170/1дп/15-25 від 03.02.2025 для призначення до розгляду на пленарному засіданні Вищої ради правосуддя.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2026 закрито провадження у справі №420/36236/25 за позовом ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Приймаючи вказане судове рішення окружний адміністративний суд вказав, що даний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. На думку суду першої інстанції, подання до Секретаріату Вищої ради правосуддя матеріалів по скаргам на рішення Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя для призначення до розгляду на пленарному засіданні Вищої ради правосуддя не є остаточним рішенням за результатами розгляду таких скарг, а є процедурними діями, а тому дії щодо вчинення (розгляду) процедурних питань не можуть бути оскаржені самі по собі до суду. 
Не погодившись із вищеозначеною ухвалою ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій, з посиланням на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, викладено прохання скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2026. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає порушення його прав полягає в зупиненні Вищою радою правосуддя розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення у відставку. На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно закрив провадження у справі. 
У свою чергу, Вищою радою правосуддя до суду апеляційної інстанції скеровано відзив на апеляційну скаргу, у якому акцентовану увагу на тому, що оскаржувану ухвалу окружним адміністративним судом прийнято з повним дотриманням норм процесуального права. На думку, суб`єкта владних повноважень, наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи є безпідставними. 
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, судом апеляційної інстанції установлено наступне. 
Зокрема, колегією суддів з`ясовано, що ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя скеровано скаргу від 13.02.2025 на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя №170/1дп/15-25 від 03.02.2025.
Уважаючи, що член Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 протиправно у місячний строк не подано до Секретаріату Вищої ради правосуддя матеріалів по скарзі від 13.02.2025 для призначення до розгляду на пленарному засіданні Вищої ради правосуддя, ОСОБА_1 звернувся до окружного адміністративного суду з даним позовом. 
Здійснюючи розгляд питання стосовно належності розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Ураховуючи згадані юридичні позиції Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.03.2023 у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно із яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише у разі існування спірних правовідносин, тобто у разі установлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21.12.2010 у справі «PERETYAKA AND SHEREMETYEV v.UKRAINE»).
Також, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.04.2010 у справі «MENSHAKOVA v. UKRAINE» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення від 28.05.1985 у справі «Ashingdane v. the United Kingdom»).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно із п.п.18, 19 ч.1 ст.4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк;
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є правильність рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Відтак, до адміністративних судів можуть бути оскаржені лише рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі, на виконання делегованих повноважень.
Предметом позову у цій справі ОСОБА_1 визначив бездіяльність члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 щодо неподання до Секретаріату Вищої ради правосуддя у встановлений ч.7 ст.51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та п. 14.12. Регламенту Вищої ради правосуддя місячний строк матеріалів по скарзі від 13.02.2025 зареєстрованої Вищою радою правосуддя 13.02.2025 за № 695/0/6-25 на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 170/1дп/15-25 від 03.02.2025 для призначення до розгляду на пленарному засіданні Вищої ради правосуддя.
Мотивуючи апеляційну скаргу та вказуючи про порушене право позивач зауважує, що 26.12.2023 Вищою радою правосуддя прийнято рішення №1418/0/15-23 щодо зупинення розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.04.2023 про звільнення з посади судді ОАСК у відставку, на підставі пункту 3 частини шостої ст.126 Конституції України, у зв`язку із розглядом дисциплінарної скарги ОСОБА_3 №М-3948/49/7-21 від 28.08.2021. 
Проаналізувавши предмет, підстави та зміст позовних вимог, а також доводи скаржника колегія суддів уважає, що заявлена ОСОБА_1 вимога про визнання протиправною бездіяльності члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 по своїй суті є незгодою із прийняттям Вищою радою правосуддя рішення від 26.12.2023 №1418/0/15-23 щодо зупинення розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.04.2023 про звільнення з посади судді ОАСК у відставку.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що зупинення розгляду заяви про відставку означає призупинення руху цього конкретного питання, на час вирішення обставин, що стали причиною такого зупинення, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування - Вищою радою правосуддя.
Саме наявність рішення Вищої ради правосуддя від 26.12.2023 №1418/0/15-23 щодо зупинення розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.04.2023 про звільнення з посади судді ОАСК у відставку зумовлює призупинення ініційованого позивачем перед Вищою радою правосуддя питання. 
За таких підстав оспорювана позивачем бездіяльність члена Вищої ради правосуддя не може бути самостійним предметом судового розгляду. 
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку колегією суддів враховано подібні до спірної ситуації висновки Верховного Суду, які викладено в ухвалі від 27.04.2026 у справі №990/138/26 (про відмову у відкритті провадження у справі з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.170 КАС України - позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства).
Приймаючи таку ухвалу суд касаційної інстанції вказав, що оспорювані позивачем дії Вищої ради правосуддя не можуть бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки внаслідок таких дій відповідач уже ухвалив відповідні рішення (ухвали ВРП від 24.03.2026 №485/0/15-16, №486/0/15-26, №487/0/15-26).
За змістом пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Ужите в пункті 1 частини першої статті 238 КАС України формулювання "не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства" треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й ті, які можна розглядати за правилами адміністративного судочинства, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтермінує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні підстави для цього.
Як обумовлено частиною першою статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Між тим, у даному випадку такої потреби немає, оскільки розгляд цього спору з урахуванням його предмету та суб`єктного складу перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду.
Відтак, беручи до уваги наведене, а також те, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції уважає правильним висновок окружного адміністративного суду стосовно необхідності застосування передбачених п.1 ч.1 ст.238 КАС України наслідків.
Установлені в межах даного апеляційного розгляду фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційних скаргах доводи позивача.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а викладені позивачем в апеляційних скаргах доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення спірного питання.
Отже, при ухваленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для її скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.238, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2026 про закриття провадження у справі №420/36236/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.І. Шляхтицький