П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2026 року м. Київ

Справа №756/2563/25
Апеляційне провадження №22-ц/824/3022/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Диби О.В. 10 вересня 2025 року в м. Київ,
у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Універсал Банк» про стягнення коштів, 

В С Т А Н О В И В

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з АТ «Універсал Банк» на свою користь грошові кошти у сумі 66109 грн 34 коп.
Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та судового збору.
Як зазначає позивач, скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції установив, що банк не мав права нараховувати проценти за визначеними ним ставками, ані зараховувати сплачені позивачем грошові кошти в рахунок їх погашення, тому висновки суду першої інстанції є помилковими.
На думку позивача, за період з 01 серпня 2019 року по 01 липня 2023 року банком було неправомірно нараховано та зараховано отримані від позивача грошові кошти на загальну суму 66109,34 грн, які позивач просить стягнути з відповідача як безпідставно набуте майно, в розумінні ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк» про стягнення коштів - залишено без задоволення.
Рішення мотивоване тим, що факт відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за кредитним договором з посиланням на не доведення обставин, на які посилався банк як на підставу задоволення своїх позовних вимог, не свідчить про відсутність між позивачем та відповідачем договірних зобов`язань, дана обставина виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, що свідчить про безпідставність вимог позивача. Суд також вказав, що кредитний договір, який був укладений між позивачем та відповідачем у встановленому законом порядку визнаний недійсним не був, та матеріали справи свідчать про те, що позивач свідомо та тривалий час, виконував його умови. Інших доказів, які б спростували висновки суду, позивачем не надано.

Не погодився із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що висновки викладені в рішенні, щодо наявності між позивачем та банком кредитних договірних відносин є хибними, надуманими та повністю спростовуються висновками викладеними в постанові Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року.
Посилається на те, що кредитний договір між сторонами не укладався, матеріали справи не містять відповідних доказів. А тому правочин що є неукладеним, не підлягає визнанню недійсним через відсутність предмету оспорювання.
Окрім цього, в матеріалах справи відсутні докази «свідомого та довготривалого» виконання скаржником умов такого договору, адже стягнення з нього коштів банком відбувалося в автоматичному режимі, без його участі та без прояву будь-якої згоди зі сплатою відсотків.
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте на підставі неповно з`ясованих та недоведених обставин, що мають значення для справи.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Попов В.О. в інтересах АТ «Універсал Банк» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вирішити питання судових витрат.
Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

У запереченні на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відзив поданий відповідачем до уваги не брати, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з АТ «Універсал Банк» грошові кошти у сумі 66109,34 грн.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 03 травня 2019 року за умовами проекту «monobank» між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 підписано Анкету-заяву, чим останній підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку щодо Умов, Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорту споживчого кредиту, які складають договір про надання банківських послуг. Вказаний договір укладений у письмовому вигляді шляхом підписання сторонами анкети-заяви. Водночас, анкета-заява не містить відповідних істотних умов кредитного договору. В ній відсутні будь-які дані стосовно оформлення кредиту, суми кредитного ліміту, строку повернення кредиту, визначення розміру процентів за користування кредитом, неустойки та інших істотних умов (т.1, а.с. 95 на звороті).
Також у справі наявні витяг з Умов і правила обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк», заява клієнта про відкриття поточного рахунку в національній валюті, довідка про наявність рахунку від 19 березня 2025 року, довідка про зміну кредитного ліміту, паспорт споживчого кредиту, виписка по рахунку, розрахунок заборгованості та квитанції (т.1, а.с. 96-230).
Вбачається, що АТ «Універсал Банк» звертався до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 30 травня 2019 року й рішенням у справі № 755/17339/23 вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість в розмірі 74696,33 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.1, а.с. 4-8).
Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та судового збору (т.1, а.с. 9-15). 
З довідки про рух коштів по картці від 23 січня 2025 року, що заборгованість ОСОБА_1 складає 61096, 33 грн (т.1, а.с. 16-30).

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Так, частина друга статті 11 ЦК України визначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.
Положення цієї статті застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина третя вказаної статті).
Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, тлумачення ст. ст. 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню потерпілій особі безпідставно набуті кошти, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.
Безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач 03 травня 2019 року підписав за умовами проекту «monobank» Анкету-заяву й йому було відкрито рахунок та встановлено кредитний ліміт. Відповідно до наявного у справі розрахунку заборгованості ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та неодноразову здійснював погашення за наданим кредитом.
Вказаний кредитний договір був предметом розгляду у справі № 755/17339/23 за результатами якої було відмовлено АТ «Універсал Банк» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. З тексту постанови апеляційного суду вбачається, що предметом розгляду була заборгованість ОСОБА_1 , тобто несплачені ним кошти, що підтверджувалось розрахунком і суд визнав недоведеними вимоги АТ «Універсал Банк» щодо стягнення цієї суми заборгованості.
Звертаючись у суд із даним позовом, ОСОБА_1 вважає, що оскільки судом відмовлено у задоволенні позову банку про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, то кошти (борг за користування кредитом) підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.
Разом з тим у цій справі предметом спору є сплачені ОСОБА_1 кошти при здійсненні користування ним банківськими послугами АТ «Універсал Банк». При цьому з виписки по рахунку також вбачається використання ОСОБА_1 банківських послуг АТ «Універсал Банк» і після вирішення спору про стягнення боргу. Даних про припинення правовідносин між сторонами у справі матеріали справи не містять.
Однак колегія суддів, установивши, що кошти, які позивач просить стягнути, банк отримав на основі договірних зобов`язань, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав вважати, що оспорювана сума є отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.
Слід погодитись й з висновком суду першої інстанції про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не визнано судом не дійсним, а тому він є правомірним правочином. 
Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір між сторонами не укладався, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки матеріали справи містять анкету-заяву, яка містить підпис позивача. Більше того такий довід спростовується довідкою про рух коштів, яку позивач долучив до позову та яка підтверджує тривале користування коштами наданими банком, зміну кредитного ліміту, тощо. А у судовому рішенні у справі № 755/17339/23 відсутній висновок про неукладеність договору в цілому. Крім цього вирішення питання про стягнення заборгованості в судовому порядку не припиняє зобов`язань, що існували між сторонами у справі.
З огляду на те, що між сторонами існують договірні правовідносини, підстави для застосування положень 1212 ЦК України відсутні.
Отже, вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, судові витрати позивача понесені у зв`язку з розглядом справи розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук