П
ОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року
м. Київ

справа № 167/348/24
провадження № 51-1094км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 27 січня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 24 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023030000000786, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,уродженця м. Фастова Київської області, жителя АДРЕСА_1 ,раніше судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. Рожищенський районний суд Волинської області вироком від 27 січня 2025 року засудив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років, за ч. 2 ст. 121 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, за ч. 1 ст. 357 КК - до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 357 КК - до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років. 
2. Згідно з положеннями ч. 5 ст. 72 КК у строк покарання ОСОБА_7 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 18 грудня 2023 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
3. Цим же вироком суд засудив  ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються, вирішив питання, що стосуються судових витрат і речових доказів.
4. Рожищенський районний суд Волинської області ухвалою від 03 березня 2025 року роз`яснив, що початок строку відбування покарання ОСОБА_7 належить рахувати з моменту його фактичного затримання - 18 грудня 2023 року.
5. За вироком суду ОСОБА_7 11 грудня 2023 року близько 22:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час застілля, що відбувалося у квартирі АДРЕСА_2 , за попередньою змовою із ОСОБА_8 з неприязні ногами та дерев`яною табуреткою завдали ОСОБА_9 не менше чотирьох ударів по голові і не менше п`яти ударів по тулубу, чим спричинили різного ступеня тілесні ушкодження, у тому числі тяжкі у виді зламу шостого ребра зліва з розривом парієтальної плеври та розвитком лівобічного гемотораксу, що є небезпечними для життя в момент їх спричинення.
6. Після заподіяння  ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень  ОСОБА_7 з метою позбавлення його життя з неприязні завдав потерпіломуспрямований удар металевою сокирою по голові, чим спричинив відкриту черепно-мозкову травму, яка супроводжувалася багатофрагментарним вдавленим переломом кісток склепіння черепа і переломами основ черепа з крововиливами під оболонки головного мозку та ушкодженням його тканини, що стало причиною смерті ОСОБА_9 .
7. Тоді ж ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , перебуваючи у вказаній вище квартирі, з кишені куртки вбитого ОСОБА_9 таємно викрали його паспорт громадянина України для виїзду за кордон, серії НОМЕР_1 , який викинули в р. Стир. 
8. Крім того, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 з кишені куртки вбитого ОСОБА_9 таємно викрали банківську картку АТ КБ «Ощадбанк» № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , якою розрахувалися у магазині «Фляшка» на вул. Незалежності, 49-А в м. Рожищі.
9. Рівненський апеляційний суд ухвалою від 24 червня 2025 року змінив вирок місцевого суду, скасувавши його в частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121, частинами 1 і 3 ст. 357 КК і закривши кримінальне провадження щодо останнього на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку зі смертю. З мотивувальної частини вироку виключено вказівку про стягнення судових витрат із ОСОБА_8 та постановлено викласти абзац 14 резолютивної частини вироку в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати, пов`язані із залученням експертів у сумі 109 644 грн 60 коп. У решті процесуальні витрати - віднести на рахунок держави». У решті вирок щодо  ОСОБА_7 залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
10. Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення кримінального процесуального закону, а також невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 27 січня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 24 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Скаржниця зазначає, що винуватість її підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, не доведена поза розумним сумнівом належними, допустимими і достатніми доказами, а висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на суперечливих і нічим не підтверджених показаннях свідка ОСОБА_10 , отриманих у ході слідчого експерименту, протокол якого є недопустимим доказом. На обґрунтування своїх доводів захисник зауважує, що вказану слідчу дію проведено без участі сторони захисту обох обвинувачених, метою її проведення був допит цього свідка, а не уточнення відомостей чи відтворення певних подій, а крім того, показання свідка ОСОБА_10 наразі не можна перевірити у зв`язку з її смертю. 
11. Даючи власну оцінку події злочину, скаржниця стверджує, що дії ОСОБА_7 було спровоковано протиправною поведінкою потерпілого ОСОБА_9 і спрямовано на захист від його агресивних дій. Водночас потерпілого позбавив життя не її підзахисний, а ОСОБА_8 , який бив ОСОБА_9 табуреткою по голові, що підтверджується даними експертизи про виявлення на табуретці слідів крові, яка збігається з ДНК потерпілого. З урахуванням аналізу вказаних вище обставин вважає, що ОСОБА_7 підлягав виправданню за ч. 1 ст. 115 КК. 
12. До того ж, за твердженням захисника, ОСОБА_7 призначено покарання, що не відповідає принципу справедливості, зміст якого Верховний Суд детально розкрив у постанові від 15 січня 2024 року (справа № 683/694/20). На її думку, існує істотна диспропорція між вчиненим ОСОБА_7 діянням та призначеними йому видом і розміром покарання, яка вказує на явну несправедливість. З урахуванням щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та часткового визнання вини підзахисним, суд мав підстави для визначення йому за ч. 2 ст. 121 КК мінімального покарання. 
13. Крім того, заявниця вказує, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК не дослідив повторно обставин кримінального провадження, досліджених судом першої інстанції з порушеннями, та, формально погодившись із викладеними у вироку висновками щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і призначення йому надмірно суворого покарання, не навів в ухвалі належних та достатніх мотивів і підстав такого рішення, чим порушив приписи статей 370, 372, 419 КПК. 
Позиції учасників судового провадження
14. У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 і захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили задовольнити її, скасувавши вирок та ухвалу і призначивши новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. 
15. Прокурор ОСОБА_5 просила судові рішення стосовно ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
16. Іншим учасникам судового провадження належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
17. Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
18. Статтею 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
19. З урахуванням зазначених вимог закону касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
20. У касаційній скарзі стверджується про відсутність у діях засудженого складу кримінального правопорушення, передбаченогоч. 1 ст. 115 КК. Юридична оцінка інших злочинів і кримінальних проступків не оспорюється.
21. Як убачається з матеріалів кримінального провадження і як встановили суди попередніх інстанцій, того вечора після побиття ОСОБА_9 разом із ОСОБА_8 і заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 завдав потерпілому спрямованого удару металевою сокирою по голові, чим спричинив відкриту черепно-мозкову травму, яка стала причиною його смерті.
22. Дослідивши показання засудженого ОСОБА_7 , який не заперечував перебування 11 грудня 2023 року в помешканні ОСОБА_8 і сумісного з останнім побиття потерпілого ОСОБА_9 ; показання обвинуваченого ОСОБА_8 , який детально розповів суду прозаподіяння ОСОБА_7 ОСОБА_9 по голові трьох та по спині двох - трьох ударів обухом сокири, після чого потерпілий вже не вставав; дані протоколу слідчого експерименту від 15 січня 2024 року, в ході якого обвинувачений ОСОБА_8 за участю понятих і адвоката ОСОБА_11 детально відтворив події того вечора та розповів, за яких обставин ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 смертельного поранення; дані протоколу огляду місця події від 09 січня 2024 року та вилучення за місцем проживання ОСОБА_12 знаряддя вбивства - сокири, яку ОСОБА_8 виміняв у неї на горілку; дані висновку судової молекулярно-генетичної експертизи від 18 березня 2024 року № СЕ-19/103-24/704-БД, згідно з якими на сокирі, вилученій за місцем проживання ОСОБА_12 , виявлено ознаки слідів крові ОСОБА_9 ; дані протоколу проведення слідчого експерименту від 08 березня 2024 року, в ході якого свідок ОСОБА_10 відтворила дії, обстановку та обставини події 11 грудня 2023 року за участю ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і ОСОБА_7 й підтвердила факт заподіяння ОСОБА_7 ударів сокирою по голові ОСОБА_9 ; дані висновку судово-медичної експертизи від 22 січня 2024 року № 589, згідно з якими причиною смерті ОСОБА_9 є забійно-рвана рана правої скронево-тім`яної ділянки, багатофрагментарний вдавлений перелом кісток склепіння черепа правої тім`яно-скроневої ділянки та лінійні злами кісток основи черепа, забій головного мозку з крововиливами під його оболонки епідурального, субдурального та субарахноїдального характеру, з ушкодженням м`яких мозкових оболонок і тканини головного мозку, які утворилися внаслідок дії тупого, твердого, залізомісткого предмета з обмеженою поверхнею, в якого наявне ребро; показання експерта ОСОБА_13 , який у суді підтвердив висновки вказаної вище судово-медичної експертизи і додатково пояснив, що характер рани голови в ОСОБА_9 , а саме відкрита черепно-мозкова травма, яка супроводжувалася багатофрагментарним вдавленим переломом кісток склепіння черепа і переломами основ черепа, з крововиливами під оболонки головного мозку та ушкодженням його тканини, виключає її утворення внаслідок падіння з висоти власного зросту й удару об металеві дверцята грубки або об підлогу льоху, суди дійшли обґрунтованого висновку, що зазначені, а також інші письмові докази у справі доповнюють один одного, є належними, допустимими, достатніми і поза розумним сумнівом доводять факт заподіяння смерті потерпілому саме діями  ОСОБА_7 .  
23. Тому за встановлених місцевим та апеляційним судами фактичних обставин ці дії  ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК.
24. Доводи сторони захисту про те, що суд безпідставно обґрунтував свій висновок показаннями свідка ОСОБА_10 , які вона давала слідчому в ході слідчого експерименту та яку не допитав суд першої інстанції, не заслуговують на увагу. Як раніше висловився Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19), приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту. 
25. Із системного аналізу статей 23, 84, 95, 99, 103-105, 240 КПК випливає, що показання і дані протоколу слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює з точки зору належності, допустимості, достовірності за правилами ст. 94 КПК. При цьому відомості, що зафіксовані у відповідному протоколі, є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, де фіксуються його хід та результати. Отже, критерієм визнання належності й допустимості протоколу слідчого експерименту насамперед є проведення слідчої дії з дотриманням процедури, визначеної законом. 
26. Також Суд визнає неспроможними доводи сторони захисту про недопустимість як доказу слідчого експерименту від 08 березня 2024 року унаслідок проведення цієї слідчої дії без участі сторони захисту і вважає за потрібне нагадати правову позицію щодо критеріїв, за наявності яких виникає необхідність визнання доказів недопустимими в розумінні ст. 87 КПК.
27. Так, за висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22), імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування та нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і  основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України). Отже, у кожному із зазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами та свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. З огляду на це суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
28. Суд не має підстав уважати, що вказані вище докази сторона обвинувачення отримала з порушенням конвенційних або конституційних прав обвинуваченого. Як видно з матеріалів кримінального провадження, протокол слідчого експерименту від 08 березня 2024 року, складений за результатами проведеного за участю свідка ОСОБА_10 експерименту, відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статтям 104, 105 КПК, а саму слідчу дію виконано за правилами, передбаченими ст. 240 КПК, тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали його допустимим доказом.
29. Твердження захисника про те, що суд апеляційної інстанції не надав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.
30. Апеляційний суд згідно з вимогами статей 404, 419 КПК ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , дав на них достатньо мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах апеляційна скарга залишена без задоволення, а вирок місцевого суду, що відповідає положенням статей 370, 374 КПК, - без зміни. Ухвала суду апеляційної інстанції узгоджується з приписами статей 370, 419 КПК.
31. Спростовуючи твердження сторони захисту про відсутність у ОСОБА_7 умислу вчинити кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК, колегія суддів апеляційного суду слушно зазначила, що встановлена і відображена у вироку поведінка ОСОБА_7 під час події та після неї, характер його дій, знаряддя злочину (сокира), цілеспрямованість удару і його локалізація у життєво важливий орган - голову свідчать про усвідомлення обвинуваченим суспільно небезпечного характеру своїх дій, передбачення суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого та бажання і свідоме допущення їх настання.
32. Крім того, Верховний Суд вважає, що характер, кількість і локалізація тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_9 спільними зусиллями як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_8 , які діяли за попередньою змовою групою осіб, за своїм характером могли і призвели до настання смерті, що охоплювалось умислом ОСОБА_7 .
33. Стосовно призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд правильно зауважив, що виправлення як мета покарання - є наслідком, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це певні зміни в особистості винуватого, які утримують його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого є кінцевою метою покарання. Тому покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності, даним про особу винного, відповідати встановленим вимогам закону.
34. Апеляційний суд відзначив, що суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_7 покарання, згідно з вимогами статей 50 і 65 КК урахував характер і суспільну небезпечність вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується негативно, ніде не працює, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, і наявність обставин, що його обтяжують, а саме вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та вчинення кримінальних проступків, передбачених частинами 1 і 3 ст. 357 КК, за попередньою змовою групою осіб, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення і перевиховання обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства з призначенням йому покарання в межах санкцій частин статей за інкриміновані кримінальні правопорушення у визначених видах і мірах, не ближче до мінімальної межі, з визначенням остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим та застосуванням положень ч. 5 ст. 72 КК щодо зарахування у строк покарання періоду попереднього ув`язнення. Апеляційний суд резюмував, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
35. Верховний Суд не має підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і даним про його особу. Рішення судів попередніх інстанцій у цій частині узгоджуються з правовою позицією об`єднаної палати Верховного Суду в постанові від 15 січня 2024 року у справі № 683/694/20 стосовно необхідності дотримання судами принципу справедливості покарання, про неврахування якої зазначено в касаційній скарзі.
36. Також є нерелевантним посилання захисника в касаційній скарзі на постанови Верховного Суду України від 02 липня 2019 року у справі № 515/331/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 523/16917/15-к, від 10 лютого 2021 року у справі № 664/317/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 464/3115/18. Встановлені у вказаних вище справах обставини принципово відмінні від обставин справи, що є предметом нинішнього касаційного перегляду, в якій з`ясовано, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи перегляд вироку щодо ОСОБА_7 , дотримався положень статей 370, 404, 419 КПК.
37. За результатами касаційного розгляду Суд не виявив істотного порушення кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого, які були би безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 27 січня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 24 червня 2025 року стосовно  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3