ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 р. 	Справа № 520/23794/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче об`єднання “ЕНЕРГОПРОМ” на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., повний текст складено 04.02.26 по справі № 520/23794/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче об`єднання “ЕНЕРГОПРОМ” 
до  Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України   
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю “НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ “ЕНЕРГОПРОМ” (надалі за текстом - ТОВ НВО “ЕНЕРГОПРОМ”, позивач) звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (надалі за текстом - ГУ ДПС у Харківській області, відповідач, податковий орган), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України від 19.05.2025 № 0/23880/0415 форми “Р”.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 в задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю “НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ “ЕНЕРГОПРОМ” відмовлено в повному обсязі.
Товариство з обмеженою відповідальністю “НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ “ЕНЕРГОПРОМ”, не погодившись з рішенням суду першої інстанції. Подало апеляційну скаргу , вважає, що судом першої інстанції при винесенні постанови не було повно та всебічно з`ясовано обставини справи, неправильно надана правова оцінка обставинам справи, висновки суду першої інстанції не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування посилається на те , що суд першої інстанції не з`ясував обставини та не надав належної правової оцінки доказам у справі, зокрема Акту камеральної перевірки № 17662/20-40-04-15-02/40181218 від 22.04.2025 року, які свідчать про те, що Головне управління ДПС в Харківській області під час камеральної перевірки порушив встановлену законом процедуру, останній вийшов за межі предмету камеральної перевірки, та фактично здійснив документальну перевірку з питань правильності визначення суми податкового зобов`язання з ПДВ та достовірності та повноти задекларованих показників по податковій декларації з ПДВ за грудень, що в силу закону є виключно предметом документальної позапланової перевірки. Крім того, зміст судового рішення свідчить про те, що судом першої інстанції взагалі не досліджувалось питання дотримання Відповідачем встановленого 30-ти денного строку проведення камеральної перевірки з дати подання по податкової декларації з ПДВ за грудень 2024 року, що суттєво впливає на правильність вирішення спору. Вважає , що невиконання вимог закону щодо підстави для проведення перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акта перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню. Суд першої інстанції не обмежений правовим обґрунтуванням у позові, оскільки, згідно з принципом jura novit_curia («суд знає закони»), він зобов`язаний самостійно визначити належні норми матеріального права для вирішення спору на основі встановлених фактів. Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладенні в апеляційній скарзі , просить суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 року по справі №520/23794/25 повністю та ухвалити нове рішення по справі №520/23794/25, яким задовольнити адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НАУКОВОВИРОБНИЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ «ЕНЕРГОПРОМ».
Головне управління ДПС у Харківській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та помилковими повністю, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Вказує , що правомірність винесеного податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС узгоджується з висновком Верховного Суду, що викладена у справі № 520/21901/23. Просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «НВО «ЕНЕРГОПРОМ» у повному обсязі.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа .
Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю – доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції , доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено , що підприємством ТОВ НВО “ЕНЕРГОПРОМ”, до ГУ ДПС у Харківській області засобами електронного зв`язку подано податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2024 року від 20.01.2025 № 9419014279 з додатком № 1 за формою, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за № 159/28289, зі змінами та доповненнями. 
Головним управлінням ДПС у Харківській області 22.04.2025 було винесено Акт про результати камеральної перевірки щодо виявлених порушень у податковій звітності з податку на додану вартість ТОВ НВО “ЕНЕРГОПРОМ”, за грудень 2024 року, щодо дотримання ТОВ НВО “ЕНЕРГОПРОМ”, порядку реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування до таких накладних з податку на додану вартість № 17662/20-40-04-15-02/40181218 (надалі за текстом - Акт перевірки, акт № 17662/20-40-04-15-02/40181218), відповідно до якого ТОВ НВО “ЕНЕРГОПРОМ”, по податковій декларації з податку на додану вартість за звітний період грудень 2024 року від 20.01.2025 № 9419014279 занижено суму податкового зобов`язання з податку на додану вартість на 406797,00 грн., та порушено граничні терміни реєстрації податкових накладних/ розрахунків коригування од податкових накладних в ЄРПН за грудень 2024 року, лютий 2025 року.
На підставі висновків Акту перевірки ГУ ДПС у Харківській області винесло ТОВ НВО “ЕНЕРГОПРОМ” податкове повідомлення-рішення № 0/23880/0415 форми “Р”, відповідно до якого позивачу - платнику податків збільшено суму грошового зобов`язання за платежем ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) 14060100 на суму 406797,00 грн. та застосовано штрафну санкцію в сумі 40679,70 грн. (загальна сума 447476,70 грн.).
В ході проведеної перевірки податковим органом в податковій декларації ТОВ НВО “ЕНЕРГОПРОМ” з податку на додану вартість за грудень 2024 року від 20.01.2025 №9419014279, виявлено порушення п. 200.1 ст. 200 розділу V ПК України в частині не включення до складу податкових зобов`язань суми податку на додану вартість по податковій накладній, виписаній на адресу неплатника ПДВ та зареєстрованій в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням термінів реєстрації відповідно до пункту 89 підрозділу 10 розділу XX ПКУ, а саме: Покупець ІПН Покупець, назва Реєстр. № № ПН/ РК Дата виписки Дата реєстрації Статус ПН/РК Загальна сума коштів Сума ПДВ 100000000000 Неплатник ПДВ 9428265550 16 25.12.2024 02.04.2025 зареєстровано 406796,75 2033983,75 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того , що перевіркою встановлено, що згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних, які були наявні на дату складання акту перевірки, товариством зареєстровано податкові накладні, видані контрагентам-покупцям, на загальну суму податку на додану вартість 406796,70 грн., проте такі показники не були відображені у рядку 1.1 декларацій з податку на додану вартість, форма яких затверджена наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21 “Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість”, за грудень 2024 року. Доказів подання уточнюючого розрахунку у межах проведеної перевірки матеріали справи не містять, проте наявний уточнюючий розрахунок від 22.05.2025 за межами законодавчо обумовленого проміжку часу. У разі складання податкової накладної без факту здійснення господарської операції та її реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, з метою виправлення помилки необхідно скласти розрахунок коригування до неї. Судом першої інстанції встановлено, що позивач розрахунку коригування до спірної податкової накладної не подавав в окреслений проміжок часу. На момент винесення податкового повідомлення - рішення від 19.05.2025 № 0/23880/0415 уточнюючі розрахунки податкових зобов`язань з ПДВ за грудень 2024 року підприємством подано не було.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог , виходячи з наступного.
Товариство з обмеженою відповідальністю “НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ “ЕНЕРГОПРОМ” на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в обґрунтування своїх доводів щодо неправомірності спірного податкового повідомлення-рішення, серед іншого, посилалося на те , що Головне управління ДПС в Харківській області під час камеральної перевірки порушив встановлену законом процедуру, останній вийшов за межі предмету камеральної перевірки, та фактично здійснив документальну перевірку з питань правильності визначення суми податкового зобов`язання з ПДВ та достовірності та повноти задекларованих показників по податковій декларації з ПДВ за грудень, що в силу закону є виключно предметом документальної позапланової перевірки. Також, посилається на те , що податковим органом порушено встановлений 30-ти денний строк проведення камеральної перевірки з дати подання по податкової декларації з ПДВ за грудень 2024 року, що суттєво впливає на правильність вирішення спору (доводи апеляційної скарги).
Відповідно до пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
У відповідності до частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
З викладеного слідує, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета та підстави позову.
При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що не вважаються зміною підстав позову уточнення, доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.
Зазначений правовий висновок узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, в постановах Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 420/1243/23, від 03 лютого 2026 року у справі № 400/15183/23 та від 03 лютого 2026 року у справі №560/21986/23.
Крім того, у постанові від 14.02.2024 року у справі №480/4300/22 Верховний Суд, розглядаючи справу з подібними обставинами, зазначив, що позивач, хоча безпосередньо і не вказав у позові про порушення відповідачем зазначеного порушення, проте, враховуючи те, що ним було подано письмові пояснення до суду апеляційної інстанції, в яких, серед іншого, було акцентовано увагу на тому, що податкове повідомлення-рішення, з приводу правомірності яких виник спір, прийнятий на підставі перевірки, яка проведена всупереч вимог чинного податкового законодавства, а також з огляду на завдання та основні принципи адміністративного судочинства, закріплені у статті 2 КАС України, повинен був надати таким доводам позивача відповідної належної правової оцінки, з урахуванням вказаних вимог процесуального законодавства, а також послідовних та усталених правових висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у спірних правовідносинах.
Верховний Суд зауважив, що посилання позивача на порушення контролюючим органом положень чинного податкового законодавства при призначенні та проведенні перевірки у письмових поясненнях наданих суду, не вважаються зміною підстав позову, оскільки зазначене є доповненням/зміною у обґрунтуванні застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, при збереженні первісних обставин. Подібні висновки також містяться у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2023 року у справі № 520/20064/21, у яких хоча й інший предмет спору, проте досліджувалися подібні спірні правовідносини та надавалася їм правова оцінка.
До того ж, принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, закріплений частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов`язує суди вживати заходи для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі шляхом виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України надають право суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого суд встановлює правову природу правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначає норму права, що підлягає застосуванню. Такі повноваження суду носять імперативний характер, що означає обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам та визначити релевантну таким норму, яка підлягає застосуванню.
В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду висловила та послідовно застосовує правову позицію, за змістом якої повноваження органів влади, є законодавчо визначеними, а суд діє згідно з презумпцією «Jura novit curia» («Суд знає закони»). Велика Палата Верховного Суду, зокрема зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (пункти 84, 86 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17), а також, що неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що надання судом оцінки всім важливим аргументам, що були передумовою прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного індивідуального акта, який є предметом судового контролю, є визначеною процесуальним законом гарантією справедливого судового розгляду, одним із елементів якого є мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Таким чином, враховуючи викладені висновки Верховного Суду, а також доводи позивача, які викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності проведення податковим органом документальної планової перевірки, колегія суддів вважає за необхідним перевірити правомірність дій контролюючого органу в частині виконання вимог норм ПК України щодо процедури проведення перевірки, які можуть бути підставою для висновку про відсутність правових наслідків такої та визнання протиправними рішень, прийнятих за її наслідками.
Так з матеріалів справи встановлено , що Головним управлінням ДПС у Харківській області на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 розділу 1, пункту 75.1 статті 75 розділу II Податкового кодексу України від 02.12.2010 України, у порядку визначеному пунктом 76.2 статті 76 розділу Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями), проведено камеральну перевірку податкової декларації з ПДВ за грудень 2024 року, поданої Позивачем 20.01.2025 року реєстраційний номер 9419014279, за результатами якої складено акт № 17662/20-40-04-15-02/40181218 від 22.04.2025 року про результати камеральної перевірки щодо виявлених порушень у податковій звітності з податку на додану вартість ТОВ «НВО «ЕНЕРГОПРОМ», п. н. 40181218, за грудень 2024 року, щодо дотримання ТОВ «НВО «ЕНЕРГОПРОМ», п. н. 40181218 порядку реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування до таких накладних з податку на додану вартість в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Перевіркою встановлені наступні порушення: 
- платником ТОВ «НВО «ЕНЕРГОПРОМ» по податковій декларації з податку на додану вартість за звітний період грудень 2024 року від 20.01.2025 № 9419014279 занижена сума податкового зобов`язання з податку на додану вартість на 406797,00 гривень; 
- підприємством ТОВ «НВО «ЕНЕРГОПРОМ» порушено граничні терміни реєстрації податкових накладних розрахунків коригування до податкових накладних в ЄРПН за грудень 2024 року, лютий 2025 року.
На підставі висновків акту перевірки прийнято спірне податкове повідомлення-рішення № 0/23880/0415 форми «Р», відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 406797,00 грн. та застосовано штрафну санкцію у розмірі 10% згідно п. 123.1 ст. 123 ПК України в сумі 40679,70 грн.
Підставою для висновку , викладеному в акті перевірки слугувало те , що в податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2024 року від 20.01.2025 № 9419014279 виявлено арифметичну (методологічну) помилку, а саме порушено пункт 200.1 статті 200 розділу ПКУ в частині не включення до складу податкових зобов`язань суми податку на додану вартість у розмірі 406797,00 грн. по податковій накладній №16 віл 25.12.2024 року (реєстраційний №9428265550), виписаній на адресу неплатника ПДВ та зареєстрованій в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням термінів реєстрації відповідно до пункту 89 підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ. 
Зміст складеного акту камеральної перевірки № 17662/20-40-04-15-02/40181218 від 22.04.2025 року свідчить про те, що податковий орган в контексті виявлення ним арифметичнчної (методологічної) помилки в рамках камеральної перевірки вважає не включення позивачем до складу податкових зобов`язань по декларації з ПДВ за грудень 201 2024 року сум ПДВ у розмірі 406 797,00 по взаємовідносинам з неплатником ПДВ, що призвело заниження податкових зобов`язань з ПДВ по декларації за грудень 2024 року У розмірі 406 797,00.
При проведенні перевірки податковим органом використано: податкова декларація з ПДВ за грудень 2024 року від 20.01.2025 № 9419014279; додаток №1 зазначені до податкової декларації з ПДВ за грудень 2024 року «Відомості про суми податку на додану вартість у податкових накладних / розрахунках коригування до податкових накладних, не зареєстрованих коригування (Д1)» в Єдиному від 20.01.2025 реєстрі податкових накладних, та про податковий кредит з урахуванням його № 9419015897; дані Системи електронного адміністрування податку на додану вартість; - дані Єдиного реєстру податкових накладних; інформація ІС «Податковий Блок».
Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
За приписами підпункту 75.1.1 пункту 75.1 цієї статті ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО.
Предметом камеральної перевірки також можуть бути:
1) своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків);
2) своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у ЄРПН, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних;
3) своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах;
4) повнота нарахування та своєчасність сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі невідповідності резидента Дія Сіті вимогам, визначеним пунктами 2, 3 частини першої та пунктом 10 частини другої статті 5 Закону України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні»;
5) своєчасність подання заяви про взяття на облік фінансових агентів відповідно до вимог статті 393 цього Кодексу;
6) своєчасність подання фінансовими агентами звітів про підзвітні рахунки, виправлених звітів про підзвітні рахунки;
7) своєчасність надання фінансовими агентами відповіді на запити (повідомлення) контролюючого органу, що надсилаються у випадках, визначених статтею 39-3 цього Кодексу;
8) своєчасність подання повідомлення про структуру власності та кінцевих бенефіціарних власників відповідно до вимог пункту 44-1.2 статті 44-1 цього Кодексу;
9) своєчасність подання особою, яка здійснює управління або адміністрування трасту, повідомлення про укладення договору щодо управління або адміністрування трасту або про припинення такого договору, фінансової звітності, копій первинних документів та іншої інформації щодо трасту на запит контролюючого органу у випадках, передбачених статтею 44-2 цього Кодексу;
10) своєчасність надання інформації на запит контролюючого органу відповідно до пункту 44-1.3 статті 44-1, підпунктів 6-8 підпункту 73.3.1 пункту 73.3 статті 73 цього Кодексу;
11) своєчасність та повнота сплати узгодженої суми грошового зобов`язання у вигляді авансового внеску з податку на прибуток підприємств, визначеного відповідно до пункту 141.13 статті 141 цього Кодексу, на підставі даних Реєстру пунктів обміну іноземної валюти.
У той же час, за приписами підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів.
Згідно з пунктом 76.1 статті 76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.
Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.
Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
За правилами пункту 86.2 статті 86 ПК України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Мета і зміст камеральної перевірки, а так само обсяг інформації, який може під час такої перевірки перевірятися, в розумінні вищезазначених норм, були предметом неодноразового розгляду Верховним Судом.
У постанові від 16 січня 2024 року у справі № 440/2547/22, за обставин якої камеральна перевірка була проведена 19 серпня 2021 року, Верховний Суд зазначив, що якщо систематизувати висновки Верховного Суду з питання правового значення і суті камеральної перевірки, вони полягають в тому, що камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, які зазначені у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість, Єдиного реєстру акцизних накладних та даних електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних системи обліку даних реєстратора розрахункових операцій (відповідно до абзацу першого підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК зі змінами, внесеними Законами №2628-VІІІ та №129-ІХ).
Крім того, в зазначеній постанові Верховним Судом вказано, що якщо під час камеральної перевірки контролюючий орган на підставі саме інформаційних баз даних виявить, що платник податків занизив податкові зобов`язання з відповідного податку, це може бути підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення із визначенням суми занижених зобов`язань. Однак, у випадку, якщо для висновку про заниження податкових зобов`язань необхідним є дослідження безпосередньо первинних документів, які підтверджують показники податкової звітності, питання достовірності, повноти нарахування і сплати податку підлягає перевірці шляхом проведення документальної перевірки.
Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду викладеної, зокрема, в постановах від 16 липня 2024 року у справі № 320/4281/23, за обставин якої камеральна перевірка була проведена 18 серпня 2022 року, від 26 червня 2024 року у справі № 320/11734/22, за обставин якої камеральна перевірка була проведена 17 серпня 2022 року, та в постанові від 22 жовтня 2024 року у справі № 160/15502/22, за обставин якої камеральна перевірка була проведена 18 листопада 2021 року, камеральна перевірка за своєю правовою сутністю є формою поточного документального контролю за дотриманням платником вимог податкового законодавства, предмет якої передбачає проведення контролюючим органом арифметичного та логічного контролю правильності оформлення документів податкової звітності (повноти заповнення усіх необхідних реквізитів, чіткості їх заповнення тощо), перевірку правильності складення розрахунків за податковими платежами (арифметичний підрахунок остаточних сум податків; правильність відображення показників, необхідних для обчислення бази оподаткування; логічний зв`язок та узгодженість відповідних показників поточного періоду та їх зіставлення з показниками попередніх періодів).
Аналіз достовірності сформованих платником показників податкової звітності під час камеральної перевірки не здійснюється. Натомість інші обставини, які впливають на своєчасність, достовірність, повноту нарахування і сплати податків, повинні бути предметом перевірки контролюючим органом під час здійснення іншого виду перевірок, а саме - документальних перевірок в порядку, передбаченому статтями 77, 78 ПК України.
Станом на 22.04.2025, дату проведення відповідачем камеральної перевірки позивача, абзац 1 підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України, яким саме і визначено мету і зміст камеральної перевірки, діяв в редакції чинній з 10.10.2024 року.
Подальше розширення предмету камеральної перевірки Законами № 1946-IX, № 2720-IX, № 2970-IX, водночас не змінило сутності мети та змісту камеральної перевірки, а лише розширило коло питань, які можуть складати її предмет.
Згідно з абзацом дев`ятнадцятим пункту 201.10 статті 201 ПК України виявлення розбіжностей даних податкової декларації та даних ЄРПН є підставою для проведення контролюючими органами документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг.
Аналіз вказаних норм свідчить, що камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, які зазначені у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість, Єдиного реєстру акцизних накладних та даних електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних системи обліку даних реєстратора розрахункових операцій.
Тобто, якщо під час камеральної перевірки контролюючий орган на підставі саме інформаційних баз даних виявить, що платник податків занизив податкові зобов`язання з відповідного податку, це може бути підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення із визначенням суми занижених зобов`язань.
Однак, у випадку, якщо для висновку про заниження податкових зобов`язань необхідним є дослідження безпосередньо первинних документів, які підтверджують показники податкової звітності, питання достовірності, повноти нарахування і сплати податку підлягає перевірці шляхом проведення документальної перевірки.
Як встановлено у цій справі, підставою для збільшення позивачеві грошових зобов`язань став висновок контролюючого органу, що дані ЄРПН не відповідають даним, зазначеним у податковій декларації. Тобто, висновок контролюючого органу хоча і ґрунтується виключно на даних інформаційних систем, однак, не є достатнім для висновку саме про заниження позивачем податкових зобов`язань, зокрема, у відповідному звітному періоді, оскільки для такого висновку необхідною є перевірка обставин та змісту відповідних господарських операцій.
Безпосередньо у пункті 201.10 статті 201 ПК України міститься пряма норма про те, що виявлення розбіжностей даних податкової декларації та даних ЄРПН є підставою для проведення контролюючими органами документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг.
На переконання колегії суддів, така вимога податкового законодавства ґрунтується на тому, що виникнення обов`язку зі сплати податкових зобов`язань пов`язане саме із фактом виникнення бази оподаткування відповідним податком, зокрема, вчинення платником податку оподатковуваної операції.
Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2019 року у справі № 200/12345/18-а дійшов висновку про те, що за нормами чинного законодавства саме на дату виникнення податкових зобов`язань складається податкова накладна, яка має бути зареєстрована в ЄРПН, натомість, законодавством не передбачено підстав для реєстрації податкової накладної, якщо податкові зобов`язання не виникали, відповідно, не визначено й наслідків такої реєстрації. Висновок, що внаслідок реєстрації податкової накладної у платника податку виникли податкові зобов`язання і, відповідно, обов`язок з їх сплати, суперечить засадам встановлених податків і зборів, визначених статтею 7 ПК України.
Отже, саме факт здійснення оподатковуваної операції є підставою для виникнення податкових зобов`язань, суми податку за якими в обов`язковому порядку мають бути задекларовані в податковій декларації і сплачені протягом встановленого законодавством строку. Підставою для висновку про заниження платником податку податкових зобов`язань з податку на додану вартість може слугувати виявлений контролюючим органом факт здійснення платником податку оподатковуваної операції, за наслідками якої не задекларовані і не сплачені податкові зобов`язання в повному розмірі.
Так, камеральної перевіркою встановлено, що згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних, які були наявні на дату складання акту перевірки, товариством зареєстровано податкові накладні, видані контрагентам-покупцям, на загальну суму податку на додану вартість 406796,70 грн., проте такі показники не були відображені у складі податкових зобов`язань у рядку 1.1 декларацій з податку на додану вартість, форма яких затверджена наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21 Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, за грудень 2024 року, що призвело до заниження податкових зобов`язань з ПДВ на суму 406 796,70 грн (абз.2 стор. 6 оскаржуваного судового рішення). 
Отже, відповідач під час проведення камеральної перевірки № 17662/20-40-04-15-02/40181218 від 22.04.2025 року встановив розбіжності між сумою податкових зобов`язань по декларації з ПДВ за грудень 2024 року та даними даних Єдиного реєстру податкових накладних, в частині не включення до складу податкових зобов`язань суми податку на додану вартість у розмірі 406797,00 грн. по податковій накладній №16 віл 25.12.2024 року (реєстраційний №9428265550), виписаній на адресу неплатника ПДВ.
Відповідно, у цій справі контролюючий орган, виявивши за встановлених обставин розбіжність між даними ЄРПН і даними, які зазначені у податковій декларації, повинен був перевірити, чи виникли у спірному періоді у позивача податкові зобов`язання, тобто, чи вчинялися ним оподатковувані операції у спірний період, що є можливим під час проведення документальної перевірки, оскільки передбачає здійснення аналізу первинних документів.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16 січня 2024 року у справі № 440/2547/22 та від 30 вересня 2025 року у справі № 320/49879/24.
Отже, провівши камеральну перевірку з питання, яке не може бути предметом її дослідження з формалізацією її результатів у відповідному акті, на підставі якого прийняте податкове повідомлення-рішення, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені ПК України, а тому таке порушення є істотним, призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки. Акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного суду від 28 травня 2025 року у справі № 320/14811/24.
Відповідно, колегія суддів дійшла висновку про те, що контролюючий орган за обставин цієї справи не мав правових підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення про збільшення грошових зобов`язань за наслідками камеральної перевірки, під час якої виявлено розбіжність даних податкової декларації та даних ЄРПН.
Щодо доводів апелянта про те, що камеральну перевірку ГУ ДПС могло провести виключно в межах 30 календарних днів з дня подання податкових декларацій позивачем, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п. 76.3 ст. 76 ПК України камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання, крім камеральної перевірки податкової декларації або уточнюючого розрахунку (у разі подання), у складі яких подано заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, строк проведення якої визначений статтею 200 цього Кодексу.
Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.
Аналіз наведеної вище норми свідчить про те, що у п. 76.3 ст. 76 ПК України законодавець встановив для контролюючого органу два строки, у які може бути проведена камеральна перевірка. Розмежування цих строків здійснюється за предметом камеральної перевірки: 1) камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку – протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, – за днем їх фактичного подання; 2) камеральна перевірка з інших питань – проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.
У практиці Верховного Суду наявні висновки щодо застосування абзацу другого пункту 76.3 статті 76 ПК України у контексті розуміння інших питань, які можуть бути предметом камеральної перевірки, а строк для її проведення визначається з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 ПК України. Верховний Суд до інших питань послідовно відносить питання своєчасності сплати грошових зобов`язань (зокрема, постанова Верховного Суду від 24 липня 2023 року у справі № 821/850/18), своєчасності реєстрації податкових накладних в ЄРПН (зокрема постанови Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 240/2549/19, від 04 березня 2021 року у справі № 820/3499/17, від 17 липня 2020 року у справі № 826/4776/17).
За змістом ст. 76 ПК України камеральна перевірка, яка проводиться в межах 30 календарних днів, є обов`язковою і стосується усієї податкової звітності суцільним порядком. Під час саме такої перевірки можуть бути перевірені усі показники податкової звітності на предмет арифметичного, методологічного та/або логічного зв`язку, узгодженості відповідних показників поточного періоду, їх зіставлення з показниками попередніх періодів.
Враховуючи наведені норми закону перевірка правильності заповнення податкової декларації з ПДВ могла бути предметом камеральної перевірки виключно в межах 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку подання податкової звітності, а якщо платник податків подав уточнюючу декларацію, – то протягом 30 календарних днів, що настають за днем її фактичного подання.
Отже, таку камеральну перевірку ГУ ДПС могло провести виключно в межах 30 календарних днів з дня подання податкової декларації позивачем.
З матеріалів справи вбачається , що позивачем 20.01.2025 подана до контролюючого органу декларація з ПДВ за грудень 2024 року №9419014279 .
Тобто , відповідач повинен був провести камеральну перевірку позивача по декларації за грудень 2024 року саме протягом 30 днів після фактичної її подання - до 19.02.2025 року.
Натомість, камеральна перевірка податкової декларації з ПДВ за грудень 2024 року проведена - 22.04.2025 року, тобто поза межами встановленого законодавством 30- ти денного строку для її проведення.
Отже, провівши камеральну перевірку податкової декларації поза межами встановленого законодавством граничного строку з формалізацією її результатів у відповідному акті, на підставі якого прийняте спірне податкове повідомлення-рішення, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Податковим кодексом України, тому таке порушення є істотним, призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки. Акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.
Аналізуючи зміст норм податкового законодавства Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суд у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18 сформував правовий висновок, відповідно до якого, оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки інших підстав щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Крім того, у постанові від 24 грудня 2024 року у справі №580/9282/23 Верховний Суд звертав увагу, що при встановленні обставини щодо протиправності призначення й проведення перевірки суди попередніх інстанцій не мають переходити до перевірки підстав позову по суті встановлених під час перевірки порушень податкового та/або іншого законодавства, а відповідно і робити висновки по суті таких порушень.
Під час ухвалення постанов від 28 жовтня 2022 року у справі № 600/1741/21-а, від 12 жовтня 2022 року у справі № 160/24072/21 Верховний Суд також враховував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, і зазначив, що доводи про неправомірність дій контролюючого органу, а саме - невиконання вимог норм ПК України щодо процедури проведення перевірки, можуть бути підставою для висновку про відсутність правових наслідків такої та визнання протиправними рішень прийнятих за її наслідками.
Вищенаведене суд першої інстанції не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.
Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів, враховуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини та встановлені обставини справи, дійшла висновку, що таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Колегія судів зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених ЄСПЛ. При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення - це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.
По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.
Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23). Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище в даній постанові.
Зважаючи на вказані у даній постанові судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.
Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат із урахуванням положень статті 139 КАС України, колегія суддів виходить з того, що судові витрати, які понесені позивачем під час розгляду справи, складаються із витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 6712,15 грн та апеляційної скарги у розмірі 10068,23 грн .
Оскільки Другим апеляційним адміністративним судом ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено, рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат зі сплати судового збору, стягнувши на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ “ЕНЕРГОПРОМ” (просп. Аерокосмічний, буд.43/2, кв. 804, м. Харків, 61001, код ЄДРПОУ 40181218) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ 43983495) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6712,15 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 10068,23 грн. 
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 по справі № 520/23794/25 скасувати.
Прийняти нове судове рішення , яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю “НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ “ЕНЕРГОПРОМ” задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України від 19.05.2025 № 0/23880/0415 форми “Р”.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ “ЕНЕРГОПРОМ” (просп. Аерокосмічний, буд.43/2, кв. 804, м. Харків, 61001, код ЄДРПОУ 40181218) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ 43983495) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6712,15 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 10068,23 грн. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий   М.О. Семененко