ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

28 квітня 2026 року  м. Чернівці Справа № 727/1222/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
учасники справи:
заявник: ОСОБА_1 , 
заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Управління державної міграційної служби України в Чернівецькій області на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2026 року, ухваленого під головуванням судді Смотрицького В.Г., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, визначивши заінтересованою особою Головне управління державної міграційної служби України у Чернівецькій області.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Чернівці, де від народження проживала зі свою матір`ю ОСОБА_2 .
З 20.12.1982 року заявниця проживала по бул. Героїв Сталінграду (Крут) в м. Чернівці, а з 01.09.1984 року по 11.06.1991 року навчалася в ЗОШ №22, а в подальшому, познайомившись з чоловіком, поїхала на заробітки до РСФСР, Іркутська область, Нижньоілімський районі, пос. Дальній, в саме грудні 1991 року, де з 01.06.1992 року по 02.10.1992 року працювала в приватній фірмі «Дальторг».
Наголошує, що 04.02.1992 року отримала радянський паспорт серії НОМЕР_1 .
В подальшому повернулася в Україну та з 01.07.1993 року працювала в магазині №1 «Молоко» Чернівецького міського молочного заводу.

Провадження №22-ц/822/720/26

Паспорта громадянки України не отримувала, а через втрату радянського не змогла вчасно його обміняти.
Стверджує, що в позасудовий спосіб звернулася до ГУДМС України у Чернівецькій області для оформлення паспорта, однак отримала відмову.
Встановлення даного факту їй необхідно для отримання паспорта громадянина України, а тому просила заяву задовольнити.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду УДМС України в Чернівецькій області оскаржило його в апеляційному порядку, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ЗУ «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України у певний час. Заявниця переїхала до РСФСР, Іркутської області, Нижньоіллімського району, пос. Дальній на заробітки, де, в подальшому, 04.02.1992 року отримала радянський паспорт серії НОМЕР_1 виданий Нижньоіллімським РОВД Іркутської області, що не спростовується заявницею, а тому вона не відноситься до категорії громадян, які визначені ст.3 ЗУ «Про громадянство України». 
Наголошує, що надані заявницею докази не є безспірними доказами підтвердження факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, тобто не доведено належними та допустимими доказами належності її до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України
Звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі №161/9609/22 зазначив наступне: «Законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості, пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що під час розгляду справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, у частині 2 статті 318 ЦПК України)».
Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу сторона заявника просить таку залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що враховуючи досліджені у їх сукупності докази по справі, які підтвердили факт проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, дійшов висновку, що вимога заявниці підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що рішення наведеним вище вимогам закону відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Чернівці, що підтверджується свідоцтва про народження (повторно) серії НОМЕР_2 (а.с.5).
У відповідності до листа Чернівецького ліцею №13 Чернівецької міської ради №641 від 11.09.2025 року ОСОБА_1 дійсно навчалася в ЗОШ №22 м. Чернівці з 2-го класу (01.09.1984 року) по 8-й клас (11.06.1991 року) (а.с.5/зворот).
Згідно відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні ДНАП ЧМР №742548 від 11.09.2025 року ОСОБА_1 зареєстрована АДРЕСА_1 з 04.03.1994 року (а.с.6).
У документах архівного фонду ВАТ «Чернівецький міський молочний завод» за 1993-1999 роки є відомості про те, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу робочою магазину №1 «Молоко» Чернівецького міського молочного заводу з 01.07.1993 року (наказ №21-к від 30.06.1993 року), в подальшому, неодноразово переводилася на інші посади та магазини заводу, що підтверджується копією архівної довідки №1002 від 06.11.2025 року Державного архіву Чернівецької області та архівної довідки №17-49 від 02.10.2025 року трудового архіву Виконавчого комітету ЧМР, копією трудової книжки НОМЕР_3 (а.с.7-10/зворот).
Листом УДМС України в Чернівецькій області №С-264/6/7301-25/7310.2/35-26 від 20.01.2026 року роз`яснено ОСОБА_1 підстави набуття громадянства України та запропоновано підтвердити факт постійного проживання на території України в судовому порядку (а.с.13-14).
Матеріали справи містять копії паспорта та трудової книжки матері заявниці – ОСОБА_3 (а.с.10/зворот – 12/зворот).
Також, під час розгляду справи в судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_4 , яка пояснила, що заявниця станом на 24 серпня 1991 року проживала на території України.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За приписами частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина 2 статті 3 ЗУ «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності ЗУ від 08 жовтня 1991 року «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 ЗУ «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Статтею 6 ЗУ «Про громадянство України» передбачені підстави набуття громадянства України.
Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 ЗУ «Про громадянство України».
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19, від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18, від 24 березня 2021 року у справі №521/6094/19, від 02 червня 2021 року у справі №125/1472/19, від 27 лютого 2023 року у справі №517/445/19, від 09 серпня 2023 року в справі №523/7192/19.
Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 ЗУ «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до ЗУ «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, відповідно до положень ЗУ «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що заявницею підтверджено належними та допустимими доказами факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
При цьому відомостей про те, що заявник залишала у зазначені дати територію України чи є громадянином іншої держави, матеріали справи не містять.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованих висновків про те, що заявником підтверджено належними та допустимими доказами факт її постійного проживання на території України, зокрема станом на 24 серпня 1991 року, крім іншого, і показами свідка ОСОБА_4 , які, в свою чергу, не піддавалися критиці зі сторони УДМС в Чернівецькій області в апеляційній скарзі та не були спростовані під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Факт народження та проживання на території України на час проголошення незалежності підтверджуються зазначеними вище письмовими доказами та показами свідка, а неповнолітній вік заявниці як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року, мати якої постійно проживала на території України, лише підтверджує висновки суду першої інстанції.
Крім того, апеляційний суд вважає, що такий факт матиме для заявника юридичне значення при підтвердженні належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України, оскільки особа, яка досить тривалий час проживала, працювала та перебувала на території України, не може перебувати у стані невизначеності.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує права на набуття певної національності або громадянства, але свавільна відмова у наданні громадянства може за певних обставин порушити питання за статтею 8 Конвенції через вплив такої відмови на приватне життя особи («Слівенко та інші проти Латвії», «Геновезе проти Мальти»).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.
За встановлених обставин, узагальнені висновки суду не суперечать висновкам, що викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі №161/9609/22, на яку посилалось УДМС в Чернівецькій області як на підставу апеляційного оскарження.
Незгода УДМС в Чернівецькій області із висновками суду щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскарженого судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.
Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду першої інстанції не впливають та не є істотними.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Чернівецькій області залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддя-доповідач     І.Н. Лисак

Судді:      І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк