Справа № 149/3782/25 
Провадження № 33/801/440/2026
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник І. В.
Доповідач: Ковальська І. А.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі судді Ковальської І.А., 
за участі: 
захисника Костюка С.М., 
особи, що притягується 
до адміністративної 
відповідальності ОСОБА_1 ,
розглянувши апеляційну скаргу захисника Костюка Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2026, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який працює водієм ФОП ОСОБА_2 , не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік, стягнуто судовий збір у розмірі 665,60 грн.,
В С Т А Н О В И В:
Постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2026 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за наступних обставин. 
17.11.2025 о 23.22 год на вул. Північна, 71 у м. Хмільник, Вінницької області ОСОБА_1 керував автомобілем «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_1 , із ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів, від проходження в установленому порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився.
Вказані дії ОСОБА_1 кваліфіковано судом першої інстанції, як порушення п. 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Як убачається з матеріалів справи та мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, дотримуючись принципів всебічності, повноти та об`єктивності дослідження обставин, здійснив належну перевірку наданих доказів, дослідив їх у судовому засіданні та надав оцінку у їх сукупності. За результатами такого аналізу суд дійшов обґрунтованого висновку про належність і допустимість зібраних доказів, а також можливість їх використання у процесі доказування.
Крім того, вирішуючи питання про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, суд першої інстанції врахував характер вчиненого діяння, яке обґрунтовано віднесено до грубих порушень Правил дорожнього руху та таких, що становлять підвищену суспільну небезпеку. Водночас судом було враховано дані про особу правопорушника, у зв`язку з чим у сукупності зазначених обставин суд дійшов переконливого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції захисник Костюк С.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, у якій просив поновити строки на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, скасувати постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2026, постановити нову, якою закрити провадження у справі щодо ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою та такою, що ухвалена з порушенням норм матеріального і процесуального права, без урахування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.
Зокрема, апелянт зазначає, що відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, проте таких вимог суд першої інстанції не дотримався, оскільки формально послався на протокол про адміністративне правопорушення, відеозапис нагрудної камери інспектора патрульної поліції та інші докази, однак належної оцінки усім доказам не надав.
Крім того, з урахуванням роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005, при розгляді справ зазначеної категорії суд повинен з`ясувати всі обставини, передбачені ст.ст. 247, 280 КУпАП, надати оцінку не лише доказам, які доводять винуватість особи, а й оцінити доводи та докази, які її виправдовують, однак цього зроблено не було.
Також апелянт звертає увагу, що відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів, чого в даному випадку не забезпечено.
Окрім цього, апелянт посилається на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до яких суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права, а також на ст. 32 Конвенції, якою визначено, що питання її тлумачення та застосування належить до виключної компетенції Європейського суду.
У цьому контексті апелянт зазначає, що відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, а відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку, що у даній справі не було забезпечено.
При цьому апелянт наголошує, що стандарти Конвенції, встановлені для кримінального провадження, поширюються і на провадження у справах про адміністративні правопорушення, які за своєю суттю є «кримінальними обвинуваченнями», про що зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Лучанінов проти України» від 09.06.2011.
Також апелянт посилається на практику ЄСПЛ у справі «Малофєєва проти росії», згідно з якою суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення або відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це порушує принцип рівності сторін та право на захист.
Водночас апелянт зазначає, що з огляду на суворість санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка передбачає значний штраф та обов`язкове позбавлення права керування транспортними засобами, провадження у такій справі повинно відповідати загальним засадам кримінального процесу, чого дотримано не було.
Крім того, апелянт вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідальність настає за керування транспортним засобом у стані сп`яніння або за відмову від проходження огляду, однак суб`єктом такого правопорушення може бути лише особа, яка керує транспортним засобом.
Разом із тим, апелянт зазначає, що відповідно до правових позицій Верховного Суду керування транспортним засобом означає здійснення технічних дій з метою приведення транспортного засобу в рух, його переміщення у просторі, а також зміну напрямку чи швидкості руху, тоді як із долученого відеозапису не вбачається, що транспортний засіб перебував у русі під керуванням апелянта.
Також апелянт наголошує, що наданий відеозапис розпочинається вже тоді, коли працівники поліції перебувають біля нерухомого транспортного засобу, у зв`язку з чим неможливо встановити всі фактичні обставини справи та підтвердити факт керування транспортним засобом.
Крім того, апелянт звертає увагу, що відповідно до Інструкції щодо застосування технічних засобів відеозапису поліцейські зобов`язані здійснювати безперервну фіксацію подій з моменту початку виконання службових обов`язків, однак у даному випадку такої фіксації не було забезпечено.
Також апелянт зазначає, що відповідно до правового висновку Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №204/8036/16-а відповідальності за порушення правил дорожнього руху підлягає виключно водій, а не особа, яка просто перебуває за кермом.
Окрім цього, апелянт посилається на позицію Вінницького апеляційного суду, відповідно до якої для доведення правопорушення необхідно встановити, що особа керувала транспортним засобом і перебувала у стані сп`яніння, що у даному випадку не доведено.
Також апелянт зазначає, що отримані пояснення були надані без роз`яснення прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, у зв`язку з чим вони отримані з порушенням закону та не можуть бути використані як докази.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Апелянт також зазначає, що зафіксовані на відеозаписі пояснення та сам факт перебування на водійському сидінні не є доказами керування транспортним засобом у розумінні законодавства та практики Верховного Суду.
Водночас апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 26.04.2018 у справі №338/1/17, відповідно до якої візуальне спостереження може бути доказом лише у разі його належної фіксації, чого у даному випадку не було.
Крім того, апелянт зазначає, що навіть факт визнання вини не може бути достатнім доказом за відсутності інших належних доказів, що підтверджують правомірність притягнення до відповідальності.
Окремо апелянт наголошує, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння, що підтверджується відеозаписом, де він неодноразово погоджувався поїхати до медичного закладу, однак працівники поліції, з незрозумілих причин, не забезпечили проведення такого огляду.
Окремо апелянт наголошує, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння, що підтверджується відеозаписом, з якого вбачається наступне.
Так, на відмітці часу 23:47:00 на запитання поліцейського, чи бажає він пройти огляд у лікаря-нарколога, ОСОБА_1 відповідає: «Будь ласка».
На відмітці 23:47:05, одразу після цього, поліцейський повторно безпідставно ставить запитання щодо проходження огляду, на що ОСОБА_1 відповідає: «Поїхали», одночасно передаючи ключі від автомобіля та просячи забезпечити безпеку транспортного засобу.
Далі, на відмітці 23:47:32, попри вже двічі висловлену згоду ОСОБА_1 , поліцейський знову ставить питання у формі: «чи будете відмовлятися», на що ОСОБА_1 чітко відповідає: «Я не відмовляюся».
Крім того, на відмітці 23:48:40 на повторне запитання поліцейського «в лікарню їдемо?», ОСОБА_1 знову відповідає: «Поїхали», а на пропозицію сісти до службового автомобіля відповідає: «будь ласка».
Аналогічно, на відмітці 23:49:08 на чергове запитання «їдемо в лікарню?» апелянт підтверджує свою згоду словами: «Поїхали».
Більше того, на відмітці 23:49:57 на питання поліцейського «в лікарню їдем, чи не їдеш, відмовляєшся?» апелянт відповідає: «Не (не відмовляюсь)».
Таким чином, як зазначає захисник, відеозапис об`єктивно підтверджує його неодноразову та послідовну згоду на проходження огляду, однак, незважаючи на це, сам огляд проведений не був, що свідчить про створення працівниками поліції штучних умов для фіксації нібито відмови.
При цьому апелянт звертає увагу, що його прохання забезпечити безпеку транспортного засобу було обґрунтованим та не перешкоджало проходженню огляду, однак поліцейські не забезпечили належної організації процесу.
Також апелянт зазначає, що відповідно до вимог ст. 266 КУпАП огляд має проводитися з дотриманням встановленої процедури, у тому числі із застосуванням технічних засобів відеозапису або у присутності свідків, чого у даному випадку дотримано не було.
Зокрема, апелянт зазначає, що він неодноразово відповідав «будь ласка», «поїхали», «я не відмовляюся», однак поліцейські продовжували ставити однакові запитання та фактично спровокували його на відмову від проходження огляду.
При цьому апелянт звертає увагу, що такі дії працівників поліції були спрямовані на створення штучних умов для складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Також апелянт вказує, що відповідно до вимог ст. 266 КУпАП огляд на стан сп`яніння має проводитися з дотриманням визначеної процедури, у тому числі із застосуванням технічних засобів відеозапису або у присутності свідків, чого у даному випадку дотримано не було.
Водночас апелянт посилається на практику ЄСПЛ, відповідно до якої стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що вина особи повинна бути доведена сукупністю чітких, узгоджених і достатніх доказів, чого у даній справі немає.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставини, які ставлять під сумнів версію обвинувачення, та не надав належної оцінки доказам сторони захисту.
Таким чином, на переконання апелянта, у справі відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтверджували факт керування транспортним засобом у стані сп`яніння або відмови від проходження огляду, у зв`язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню
Суд апеляційної інстанції вислухавши позицію сторони захисту, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовільнити, пояснення ОСОБА_1 , який теж підтримав апеляційну скаргу та просив її задовільнити, дослідивши матеріали справи, та мотиви апеляційної скарги, прийшов до наступного висновку. 
Щодо поновлення строків на апеляційне оскарження, суд зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 289 КУпАП Скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. 
За змістом ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, постанова Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області було постановлено 26.03.2026.
Разом із тим, апеляційну скаргу на зазначену постанову подано 05.04.2026 через підсистему «Електронний суд».
Враховуючи, що перебіг строку на апеляційне оскарження розпочинається з дня постановлення судового рішення, останнім днем подання апеляційної скарги було 04.04.2026, тоді як апеляційну скаргу подано 05.04.2026, тобто з пропуском встановленого законом строку на один день.
Разом із тим, суд враховує, що такий пропуск строку є незначним, становить лише один день.
Крім того, з метою забезпечення гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права особи на доступ до суду та апеляційний перегляд справи, а також з урахуванням принципів розумності, справедливості та недопущення надмірного формалізму, суд вважає за можливе поновити строк на апеляційне оскарження.
За таких обставин, строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, а апеляційна скарга – розгляду по суті.
За ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 294 КУпАП, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з огляду на таке.
За приписами ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із п. 2.9. (а) Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Частина 1 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за:
1) керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції;
2) передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів;
3) відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
Із протоколу про адміністративну відповідальність серії ЕПР1 № 516185 від 18.11.2025 встановлено, що 17.11.2025 о 23.22 год на вул. Північна, 71 у м. Хмільник, Вінницької області ОСОБА_1 керував автомобілем «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів, від проходження в установленому порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився.
Висновок про доведеність вини ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджується такими доказами:
-протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 516185 від 18.11.2025, у якому викладені наведені вище обставини;
-направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння відповідно до якого 17.11.2025 о 23:50 год ОСОБА_1 , у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів), направлявся на огляд на стан сп`яніння до КНП "Хмільницька ЦЛ";
-рапортом поліцейського взводу № 2 роти № 2 батальйону патрульної поліції з обслуговування Вінницького району УПП у Вінницькій області ДПП капрала поліції Тучака Павла від 17.11.2025, відповідно до якого під час несення служби 17.11.2025 року о 23 год. 02 хв. у складі наряду поліції «Юнкер-301», спільно з капралом поліції Мельником В.О., за адресою: Вінницька область, Хмільницький район, м. Хмільник, вул. Північна, 71, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» був зупинений транспортний засіб марки «Dacia Logan», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час спілкування з водієм, відповідно до вимог наказу МОЗ та МВС № 1452/735, у нього було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мовлення та координації рухів. Водій відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку як у повному обсязі, так і на місці зупинки, що здійснювалось із безперервною відеофіксацією на портативні відеореєстратори.
У подальшому на водія складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також винесено постанову за ч. 1 ст. 126 КУпАП у зв`язку з непред`явленням посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Водія відсторонено від керування транспортним засобом, а транспортний засіб евакуйовано на спеціальний майданчик для зберігання;
-відеозаписами з нагрудних відеокамер поліцейських.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із вимог зазначених у ст. ст. 245, 280 КУпАП.
З урахуванням наведених вимог закону суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваної постанови.
Доводи апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази факту керування транспортним засобом, суд вважає необґрунтованими.
Дійсно, із дослідженого відеозапису безпосередній момент руху транспортного засобу не вбачається. Разом із тим, ця обставина сама по собі не може свідчити про відсутність факту керування транспортним засобом, оскільки обставини справи встановлюються не одним окремим доказом, а всією сукупністю доказів, досліджених судом.
Із відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 перебував саме на місці водія у транспортному засобі з увімкненим двигуном, тобто фактично мав можливість здійснювати контроль над транспортним засобом. При цьому його поведінка не була поведінкою сторонньої особи або пасажира, оскільки саме до нього працівники поліції зверталися як до водія, саме від нього вимагали надати документи на право керування транспортним засобом, а сам ОСОБА_1 неодноразово вступав у розмову з працівниками поліції щодо обставин зупинки автомобіля.
Так, на відеозаписі зафіксовано, що о 23:25:30 на запитання про причину зупинки працівник поліції повідомив ОСОБА_1 , що транспортний засіб було зупинено у зв`язку з повідомленням на лінію «102» про те, що водій порушує Правила дорожнього руху. 
Надалі о 23:28:20 працівник поліції повторно пояснив, що підставою для зупинки стало звернення на лінію «102» про рух автомобіля з порушенням ПДР, а також повідомив, що водій вантажного автомобіля вказував на небезпечний характер руху транспортного засобу, який ледь не створив зіткнення.
Крім того, о 23:32:09 між працівником поліції та ОСОБА_1 відбулася розмова, зі змісту якої вбачається, що працівник поліції прямо повідомив останньому про те, що він рухався, одразу на вимогу не зупинився, а під час спроби зупинки почав рухатися у напрямку працівника поліції. Водночас ОСОБА_1 , реагуючи на ці пояснення, не заперечив категорично факту руху транспортного засобу, а пояснив, що не зупинився у вказаному місці через наявність знаку про заборону зупинки та зупинився там, де, на його думку, це було дозволено. Така відповідь фактично узгоджується з версією працівника поліції про попередній рух транспортного засобу та подальшу його зупинку.
Додатково суд враховує і поведінку ОСОБА_1 після зупинки транспортного засобу. 
Так, о 23:26:00 він відмовився надати документи, о 23:31:40 на повторне прохання працівника поліції надати документи заявив: «я зараз дам по газам і ви мене не доженете», що також свідчить про його фактичний контроль над транспортним засобом і усвідомлення себе саме як водія. Зазначена поведінка не узгоджується з позицією апеляційної скарги про те, що він не керував транспортним засобом.
Отже, хоча відеозапис не містить безпосереднього моменту руху автомобіля, однак сукупність фактичних даних, а саме перебування ОСОБА_1 на місці водія з увімкненим двигуном, звернення на лінію «102» щодо небезпечного руху саме цього автомобіля, пояснення працівника поліції про обставини зупинки, зміст діалогу між працівником поліції та ОСОБА_1 , а також подальша поведінка останнього, дають достатні підстави для висновку про доведеність факту керування транспортним засобом.
Посилання апелянта на те, що сам факт перебування на місці водія не є доказом керування, суд оцінює критично, оскільки в даному випадку висновок про керування ґрунтується не виключно на факті перебування особи за кермом, а на сукупності взаємопов`язаних доказів, які узгоджуються між собою та не містять істотних суперечностей.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння або неналежне їх встановлення.
Як убачається з відеозапису, вже на початку спілкування з працівниками поліції у ОСОБА_1 спостерігались нерозбірлива мова та порушення координації рухів тіла. О 23:26:58 він почав засинати у транспортному засобі, а о 23:27:16 на вимогу працівника поліції надати документи та встати відповів: «я сплю собі на місці». О 23:27:30 працівник поліції перелічив наявні у нього ознаки алкогольного сп`яніння, а саме порушення мови, запах алкоголю з порожнини рота та поведінку, що не відповідає обстановці.
У подальшому, о 23:42:55 працівник поліції повторно зазначив ознаки алкогольного сп`яніння: порушення мови, запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів тіла, після чого запропонував пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою приладу «Драгер» або в медичному закладі – КНП «Хмільницька ЦЛ». 
Такі ознаки також відображені у направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, згідно з яким 17.11.2025 о 23:50 год ОСОБА_1 у зв`язку із запахом алкоголю з порожнини рота, порушенням мови та порушенням координації рухів направлявся на огляд до КНП «Хмільницька ЦЛ».
Отже, твердження апелянта про безпідставність вимоги працівників поліції пройти огляд на стан сп`яніння спростовуються як відеозаписом, так і письмовими матеріалами справи.
Доводи апелянта про те, що він не відмовлявся від проходження огляду, суд також вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються повним змістом відеозапису, а не окремими вирваними з контексту фразами.
Суд враховує, що з відеозапису дійсно вбачається, що в окремі моменти ОСОБА_1 словесно висловлював згоду на проходження огляду в медичному закладі, зокрема вживав фрази «будь ласка», «поїхали», «я не відмовляюся». Разом із тим ці висловлювання мають оцінюватися не ізольовано, а в контексті всієї його поведінки під час спілкування з працівниками поліції.
Так, о 23:42:55, після повторного озвучення ознак алкогольного сп`яніння та пропозиції пройти огляд на місці або в медичному закладі, ОСОБА_1 фактично проігнорував цю пропозицію та пішов у невідомому напрямку. О 23:43:55 він повиснув на руках працівників поліції, що свідчить про неналежну, неконтрольовану поведінку та небажання виконувати законні вимоги.
О 23:44:40 працівник поліції вдруге запропонував йому пройти огляд на місці за допомогою приладу «Драгер», на що ОСОБА_1 погодився. О 23:45:49 працівники поліції перевірили прилад, який показав нульовий результат до проведення тесту, роз`яснили ОСОБА_1 , що показник понад 0,2 проміле свідчить про перебування особи у стані алкогольного сп`яніння, та надали йому можливість пройти огляд. 
Однак о 23:46:00 він почав дути у прилад, проте через недостатню кількість повітря тест не був завершений. Після цього о 23:46:18 ОСОБА_1 просив вимкнути камеру, а о 23:46:44 на пропозицію працівника поліції повторно пройти тест відмовився, заявивши, що «вже раз продув – досить».
Суд зазначає, що дії ОСОБА_1 під час спроби проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу не можуть вважатися належним виконанням вимоги працівників поліції. Так, здійснене ним продування у прилад «Драгер», яке не дало можливості отримати результат у зв`язку з недостатнім об`ємом видихуваного повітря, не є завершеним оглядом у встановленому порядку. Відмова ж від повторного проходження такого тесту свідчить про небажання особи пройти огляд належним чином, що у сукупності з іншими обставинами підтверджує факт ухилення від його проходження.
Надалі працівники поліції запропонували ОСОБА_1 пройти огляд у медичному закладі. О 23:46:55 на запитання працівника поліції, чи поїде він до лікаря-нарколога, ОСОБА_1 відповів: «будь ласка із тобою разом», а о 23:47:05 на уточнення, чи їде він до лікаря-нарколога проходити огляд, сказав: «поїхали». 
Однак відразу після цього, о 23:47:09, він почав передавати ключі від автомобіля, заявляти про гроші, які залишаються в машині, та фактично ставити додаткові умови щодо поїздки до медичного закладу.
О 23:47:30 працівник поліції повторно поставив чітке запитання: чи їде ОСОБА_1 в лікарню, чи відмовляється. Останній відповів: «я не відмовляюся», однак замість того, щоб сісти до службового автомобіля, знову порушував питання про ключі та відповідальність за автомобіль. Працівник поліції при цьому роз`яснив, що він має їхати службовим автомобілем, а речі може взяти із собою.
О 23:48:19 працівник поліції знову запитав, чи їдуть вони в лікарню на огляд, а о 23:48:30 попередив ОСОБА_1 , що у разі подальшого ухилення від надання чіткої відповіді така поведінка буде розцінена як відмова від проходження огляду. Попри це, ОСОБА_1 продовжив поводитися непослідовно, не сідав до службового автомобіля, навалювався на працівника поліції, знову повертався до питання ключів та не виконував пропозицію прослідувати до медичного закладу.
О 23:49:10 працівник поліції вкотре запитав: «їдемо в лікарню?», на що ОСОБА_1 відповів: «їдемо», однак одразу після цього не виконав вимогу сісти до автомобіля, а о 23:49:14 навалився на працівника поліції. О 23:49:36 після чергової вимоги сісти до автомобіля він знову зазначив, що віддав ключі від машини. О 23:49:47 на запитання, чи їде він у лікарню, відповів питанням: «а де ключі?». О 23:50:00 працівник поліції тричі повторив запитання, чи їде ОСОБА_1 у лікарню.
Зрештою, о 23:51:09 на запитання працівника поліції: «огляд будете проходити?» ОСОБА_1 прямо відповів: «не буду», а о 23:51:12 на уточнююче запитання: «відмовляєтесь?» відповів: «да».
Водночас суд звертає увагу, що саме по собі словесне висловлення особою згоди на проходження огляду без реального виконання законної вимоги працівника поліції не може розцінюватися як належне проходження такого огляду. 
Формальна згода, яка не підкріплена фактичними діями, спрямованими на проходження огляду, з урахуванням поведінки особи, що виражається у зволіканні, висуванні додаткових умов, невиконанні чітких вказівок працівників поліції, за своєю правовою природою є ухиленням від проходження огляду та фактично прирівнюється до відмови у розумінні ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності відмови від проходження огляду, суд виходить із того, що поведінка особи підлягає оцінці не за окремими вирваними з контексту висловлюваннями, а в їх сукупності та взаємозв`язку з фактичними діями. Саме загальна поведінка ОСОБА_1 , яка полягала у неодноразовому ухиленні від виконання законних вимог працівників поліції, відсутності чітких та послідовних дій, спрямованих на проходження огляду, а також подальшій прямій відмові від нього, свідчить про відсутність реального наміру пройти огляд у встановленому законом порядку.
При цьому суд звертає увагу, що для кваліфікації дій особи за ч. 1 ст. 130 КУпАП у частині відмови від проходження огляду на стан сп`яніння не має вирішального значення, чи був фактично встановлений стан алкогольного сп`яніння, оскільки сама відмова водія від проходження огляду в установленому законом порядку утворює самостійний склад адміністративного правопорушення.
Доводи апеляційної скарги про порушення процедури огляду також не ґрунтуються на матеріалах справи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Частиною 3 ст. 266 КУпАП встановлено, що у разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.
Аналогічні положення передбачені Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, затвердженою спільним наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09.11.2015, відповідно до якої у разі виявлення у водія ознак сп`яніння поліцейський зобов`язаний запропонувати пройти огляд на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціального технічного засобу, а у разі відмови або неможливості проведення такого огляду – забезпечити направлення особи до закладу охорони здоров`я для проведення відповідного огляду.
Як убачається з досліджених судом доказів, зазначений порядок працівниками поліції дотримано.
Так, на відеозаписі зафіксовано, що у ОСОБА_1 були наявні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: порушення мови, запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів тіла та поведінка, що не відповідає обстановці, що відповідає переліку ознак, визначених вказаною Інструкцією.
Після встановлення таких ознак працівники поліції діяли послідовно та у межах наданих повноважень: спочатку запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного засобу «Драгер», що підтверджується відеозаписом. 
Надалі, у зв`язку з фактичним не проходженням такого огляду через неналежне виконання особою вимог щодо його проведення та відмову від повторного продування, працівники поліції обґрунтовано запропонували пройти огляд у закладі охорони здоров`я.
З цією метою було оформлено направлення на огляд до КНП «Хмільницька ЦЛ», що повністю відповідає вимогам ст. 266 КУпАП та зазначеної Інструкції.
При цьому суд звертає увагу, що обов`язок працівників поліції полягає у належній організації процедури огляду та наданні особі можливості його пройти, тоді як фактичне проходження огляду залежить від поведінки самої особи.
Як убачається з відеозапису, працівники поліції неодноразово пропонували ОСОБА_1 пройти огляд як на місці, так і в медичному закладі, роз`яснювали порядок його проведення та наслідки відмови, однак останній не виконав законні вимоги, поводився непослідовно, ухилявся від виконання вказівок та у подальшому прямо відмовився від проходження огляду.
За таких обставин той факт, що огляд у медичному закладі фактично не був проведений, не може бути поставлений у провину працівникам поліції, оскільки його не проведення обумовлено виключно поведінкою ОСОБА_1 , який не скористався наданою йому можливістю пройти огляд у встановленому законом порядку.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення процедури проведення огляду є безпідставними, а вимоги ст. 266 КУпАП та відповідних підзаконних нормативно-правових актів працівниками поліції дотримано.
Щодо доводів апелянта про порушення права на захист, зокрема не роз`яснення йому прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, суд зазначає, що вони спростовуються змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 516185, у якому наявні відмітки про роз`яснення ОСОБА_1 відповідних прав та обов`язків. 
Крім того, у протоколі зазначено, що від надання письмових пояснень, ознайомлення зі змістом протоколу та отримання його копії ОСОБА_1 відмовився.
Разом із тим, з відеозапису 23:51:35 вбачається, що працівник поліції роз`яснив права ОСОБА_1 . 
Вказане свідчить про те, що працівниками поліції було забезпечено процесуальні гарантії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а сам факт відмови ОСОБА_1 від реалізації окремих процесуальних прав не може свідчити про їх порушення з боку уповноважених осіб.
Суд також не приймає посилання апелянта на те, що суд першої інстанції формально оцінив докази та не врахував стандарт доведення «поза розумним сумнівом». 
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що висновок про винуватість особи має ґрунтуватися на сукупності достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою доказів, які виключають інші розумні пояснення подій. 
Слід зазначити, що хоча вказаний принцип має кримінально-правову природу, він може застосовуватись у справах про адміністративні правопорушення, але лише як орієнтир для оцінки сукупності доказів, а не як безумовна підстава для закриття провадження за відсутності одного окремого елемента доказування. 
В адміністративному процесі встановлення обставин здійснюється відповідно до ст. 251 КУпАП – на підставі будь-яких фактичних даних, що дозволяють встановити подію правопорушення, винність особи та інші обставини. 
А відповідно до ст. 252 КУпАП, орган, що розглядає справу, зобов`язаний оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
У даному випадку наявні у справі докази є взаємопов`язаними, логічно узгодженими між собою та у своїй сукупності підтверджують обставини, встановлені судом першої інстанції.
У цій справі висновок про винуватість ОСОБА_1 ґрунтується не на припущеннях, а на взаємопов`язаній сукупності доказів: протоколі про адміністративне правопорушення, направленні на огляд, відеозаписі з нагрудних камер працівників поліції, фактичних обставинах зупинки транспортного засобу, поведінці ОСОБА_1 під час спілкування з поліцейськими та його прямій відмові від проходження огляду.
Наведені докази узгоджуються між собою, доповнюють один одного та в сукупності підтверджують як факт перебування ОСОБА_1 за кермом транспортного засобу з ознаками алкогольного сп`яніння, так і факт його відмови від проходження огляду в установленому законом порядку. Істотних суперечностей, які б ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції, матеріали справи не містять.
При цьому не має значення, чи було підтверджено стан сп`яніння іншими доказами, оскільки саме ухилення від процедури огляду розцінюється як порушення, що прямо передбачене диспозицією вказаної норми. Суд також наголосив, що факт такої відмови має оцінюватися в сукупності з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи. 
Аналогічну правову позицію викладено і в постанові ВС від 04.08.2020 у справі № 533/216/20, де зазначено, що відмова від проходження огляду є самостійною та достатньою підставою для притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Окрему увагу питанням доказування у справах адміністративного правопорушення приділяв і Конституційний Суд України. У своєму рішенні № 2-р/2019 від 06.06.2019 (у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності ст. 276 КУпАП Конституції) Суд наголосив, що дотримання стандартів справедливого суду включає право особи на ефективне заперечення доказів, а також необхідність об`єктивного та всебічного дослідження усіх наявних матеріалів.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції повно, всебічно й об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно оцінив наявні докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та законно притягнув його до адміністративної відповідальності.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом обставин, зводяться переважно до вибіркового тлумачення відеозапису та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, а тому підстав для скасування постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області не вбачається.
Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 8, 130, 245, 247, 251, 266, 280, 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника Костюка Сергія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , – залишити без задоволення.
Постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2026, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, – без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І.А. Ковальська