ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2026 року	справа № 380/7823/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, із вимогами:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати в неналежному (зменшеному) розмірі ОСОБА_1 грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) за період з 18.06.2025 по 27.01.2026 включно, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, які були виплачені у вказаному періоді, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити на користь ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) за період з 18.06.2025 по 27.01.2026 включно, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, які були виплачені у вказаному періоді, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року (встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025 та Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» станом на 01.01.2026), на відповідні тарифні коефіцієнти, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що у період з 18.06.2025 по 27.01.2026 посадовий оклад та оклад за військовим (спеціальним) званням, а також похідні від них види грошового забезпечення обчислювалися йому виходячи з розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 (1762 грн). Позивач вважає, що з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, якою скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, а також постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 у справі № 320/29450/24, якою визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, розрахунковою величиною для визначення розмірів його посадового окладу та окладу за військовим званням мав бути прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2025 та 01.01.2026). Оскільки грошове забезпечення виплачувалося у занижених розмірах, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Ухвалою судді від 27.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено таке. Грошове забезпечення військовослужбовців виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Пункт 4 постанови № 704 у первинній редакції застосованим не був та діяв лише до 24.02.2018, оскільки пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 його викладено в новій редакції з використанням показника прожиткового мінімуму, встановленого законом на 01.01.2018. На думку відповідача, скасування у судовому порядку пункту 6 постанови № 103 не відновлює дію пункту 4 постанови № 704 у попередній редакції, а мінімальна заробітна плата з 01.01.2017 не застосовується як розрахункова величина; відтак розміри посадових окладів у спірний період правомірно обчислювалися виходячи з розміру 1762 грн. Відповідач також послався на принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі (стаття 58 Конституції України) та відповідну практику Конституційного Суду України. Щодо вимоги про компенсацію сум податку відповідач зазначив, що позивачу відповідні суми грошового забезпечення не нараховувалися, факт порушення строків виплати нарахованого забезпечення відсутній, а тому вимога є передчасною. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.
Суд, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, встановив таке.
ОСОБА_1 у період з 14.10.2024 по 27.01.2026 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.10.2024 № 297 підполковника ОСОБА_1 з 14.10.2024 допущено до тимчасового виконання службових обов`язків за посадою начальника відділення персоналу - заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 ; установлено 29 тарифний розряд (посадовий оклад 5780 грн на місяць), щомісячну премію в розмірі 390 % посадового окладу та надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65 % посадового окладу, окладу за військовим званням з урахуванням надбавки за вислугу років.
Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.01.2026 № 27 підполковника ОСОБА_1 з 27.01.2026 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення у зв`язку зі здачею посади та вибуттям до нового місця служби.
Із листа військової частини НОМЕР_1 від 20.04.2026 № 1194/25/343/1/пс та доданої до нього довідки від 20.04.2026 № 1194/1/343/пс слідує, що у період з 18.06.2025 по 27.01.2026 позивачу нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення (основні та додаткові види грошового забезпечення, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення) із застосуванням розрахункової величини для визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, у розмірі 1762 грн. Сторонами наведена обставина не заперечується.
Позивач вважає дії відповідача щодо застосування у період з 18.06.2025 по 27.01.2026 розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, при нарахуванні грошового забезпечення протиправними, тому звернувся із цим позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд керується таким.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частиною четвертою статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30.08.2017 № 704 (далі - Постанова № 704), якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років.
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Аналогічні примітки містять і додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.
21.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанови № 704, а саме пункт 4 викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».
Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 (далі - Постанова № 481), що набрала чинності 20.05.2023, скасовано підпункт 1 пункту 3 змін, унесених постановою № 103, а абзац перший пункту 4 Постанови № 704 викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Разом з тим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 у справі № 320/29450/24, якою залишено без змін рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови № 704. Таким чином, починаючи з 18.06.2025 діє редакція пункту 4 Постанови № 704, що була чинною до змін, внесених пунктом 2 Постанови № 481.
Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, спірні відносини у якій є тотожними цьому спору, зауважив, що на момент набрання чинності постановою № 704 (01.03.2018) пункт 4 цієї постанови було викладено в редакції змін, передбачених пунктом 6 постанови № 103, тобто з використанням такого показника, як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
Водночас Закон України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон № 2017-III) визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів. Базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення (стаття 6 Закону № 2017-III). Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
При цьому згідно із частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3). Верховний Суд наголосив на тому, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
Пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року. Натомість закони України про Державний бюджет України на 2020 - 2026 роки, зокрема Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», таких застережень щодо застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року, не містять.
Тобто положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення розмірів посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, до 01.01.2020 не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили; натомість з 01.01.2020 така невідповідність виникла, оскільки прожитковий мінімум як базовий державний соціальний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19, від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19).
Отже, з огляду на передбачені частиною третьою статті 7 КАС України правила, а також враховуючи, що положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762 грн), не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, до спірних відносин належить застосувати пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, із використанням для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2025 та 01.01.2026).
Наведений висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, від 19.10.2022 у справі № 400/6214/21, від 15.03.2023 у справі № 420/6572/22, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються судом при вирішенні спірних правовідносин. Крім того, суд бере до уваги, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 у справі № 320/29450/24 визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481, унаслідок чого з 18.06.2025 (тобто протягом усього спірного періоду) редакція пункту 4 Постанови № 704, яка передбачала розрахунок посадових окладів виходячи з фіксованого розміру 1762 грн, не діє.
Доводи відповідача про те, що скасування у судовому порядку пункту 6 постанови № 103 не відновлює дію пункту 4 Постанови № 704 у попередній редакції, суд відхиляє, оскільки правова позиція суду ґрунтується не на «відновленні» дії пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції, а на незастосуванні до спірних правовідносин положення пункту 4 Постанови № 704 у частині, що суперечить актам вищої юридичної сили (законам про Державний бюджет України на 2025 та 2026 роки), в силу статті 7 КАС України. Та обставина, що Постанова № 704 у відповідних редакціях містила посилання на прожитковий мінімум станом на 01.01.2018, не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку застосовувати норму підзаконного акта лише в частині, що відповідає актам вищої юридичної сили.
Посилання відповідача на принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі (стаття 58 Конституції України) та відповідну практику Конституційного Суду України суд відхиляє як таке, що не спростовує наведених висновків, оскільки суд застосовує до спірних правовідносин не зворотну дію будь-якого акта, а норму права, чинну на момент виникнення та існування спірних правовідносин (2025 - 2026 роки), з урахуванням її відповідності актам вищої юридичної сили згідно зі статтею 7 КАС України.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідач, застосовуючи при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням позивача за період з 18.06.2025 по 27.01.2026, а також похідних від них видів грошового забезпечення (основних, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) розрахункову величину - прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018 (1762 грн), діяв протиправно; належне нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу за вказаний період з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, відповідачем не здійснено.
Щодо вимоги про здійснення виплати перерахованого грошового забезпечення з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб суд зазначає таке.
Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями у зв`язку з виконанням ними обов`язків під час проходження служби, регламентовані Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44).
Згідно з пунктами 2 - 5 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується, зокрема, особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, право на яке вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби; виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення. Наведені положення кореспондуються з пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, згідно з яким суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що військовослужбовець, звільнений з військової служби, має право на виплату грошової компенсації за утриманий податок з доходів фізичних осіб з грошового забезпечення за період проходження ним служби. Оскільки судом установлено, що грошове забезпечення позивачу за спірний період підлягало нарахуванню та виплаті у більшому розмірі, виплата донарахованого грошового забезпечення має здійснюватися з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Порядком № 44. Наведені висновки щодо правозастосування узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 31.01.2024 у справі № 320/6441/22, від 30.04.2024 у справі № 360/700/23 та від 10.10.2024 у справі № 500/8015/23.
Доводи відповідача про передчасність вимоги про компенсацію сум податку з огляду на відсутність порушення строків виплати нарахованого грошового забезпечення (з посиланням на Закон України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати») суд відхиляє, оскільки позивач не заявляв вимоги про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати за Законом № 2050-III, а просив здійснити виплату донарахованого грошового забезпечення з одночасною компенсацією утриманих сум податку з доходів фізичних осіб згідно з Порядком № 44, що є самостійним та відмінним механізмом. Наведені відповідачем правові позиції Верховного Суду стосуються інших правовідносин та до спірних відносин застосуванню не підлягають.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Матеріали справи свідчать, що визначені частиною другою статті 2 КАС України критерії правомірності відповідачем не дотримано, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.
За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання цього позову, доказів понесення інших судових витрат останнім не надано, відтак такі, в силу приписів ст. 139 КАС України, розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 8 - 10, 14, 72 - 79, 90, 139, 241 - 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати в неналежному (зменшеному) розмірі ОСОБА_1 грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) за період з 18.06.2025 по 27.01.2026 включно, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, які були виплачені у вказаному періоді, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) перерахунок грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) за період з 18.06.2025 по 27.01.2026 включно, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, які були виплачені у вказаному періоді, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2025 - Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», станом на 01.01.2026 - Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік»), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.