УХВАЛА
30 червня 2026 року
м. Київ
справа № 553/995/25
провадження № 61-7273ск26
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Полтави від 29 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого 11 квітня 2025 року Ленінським районним судом міста Полтави, 
у цивільній справі № 553/995/25 за заявою Акціонерного товариства «Полтавагаз» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2025 року Акціонерне товариство «Полтавагаз» 
(далі - АТ «Полтавагаз») звернулося до Ленінського районного суду міста Полтави (на даний час назву суду змінено на Подільський районний суд міста Полтави відповідно до Закону України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів») із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» (далі - АТ «Оператор ГРС «Полтавагаз») заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу в розмірі 1 093,77 грн; 3 % річних - 33,34 грн; інфляційні втрати - 136,04 грн та судовий збір - 302,80 грн.
Ленінський районний суд міста Полтави судовим наказом від 11 квітня 
2025 року стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Оператор ГРС «Полтавагаз» заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу в розмірі 1 093,77 грн; 3 % річних - 33,34 грн; інфляційні втрати - 136,04 грн та судовий збір - 302,80 грн.
25 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу, виданого 11 квітня 2025 року Ленінським районним судом міста Полтави.
Подільський районний суд міста Полтави ухвалою від 29 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого 11 квітня 2025 року Ленінським районним судом міста Полтави, повернув заявникові без розгляду на підставі частини шостої статті 170 ЦПК України.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
Полтавський апеляційний суд постановою від 28 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Подільського районного суду міста Полтави від 29 квітня 2025 року залишив без змін.
28 травня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Полтави від 29 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року.
Верховний Суд ухвалою від 09 червня 2026 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявнику надати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.
20 червня 2026 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду 
від 09 червня 2026 року від  ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги, в яких заявник вказує, що він звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Заявник також зазначає, що в законі чітко зазначено, що споживачі, 
а не позивачі, звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Ніякої дискримінації споживачів за статусом (позивач / відповідач) закон не зазначає. На думку заявника, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини гарантується безпосередньо на підставі Конституції України та законів України. Споживачі звільняються в усіх інстанціях у справах, пов`язаних з порушенням їх прав.
Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки вона не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового 
збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».
У частині першій статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється, зокрема за подання до суду апеляційної 
і касаційної скарг на судові рішення.
Відповідно до статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено на 2026 рік прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2026 року - 3 328 грн.
Відповідно до підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на ухвалу суду фізичною особою справляється судовий збір, що становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн х 0,2 = 665,60 грн).
Згідно з частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Зазначені положення поширюються на подання апеляційних і касаційних скарг на усі, без винятку, ухвали суду, які підлягають оскарженню, та рішення за наслідками їх перегляду, незалежно від того, чи передбачено Законом України «Про судовий збір» справляння судового збору за подання тих заяв до суду першої інстанції, за результатами розгляду яких постановлено відповідні ухвали.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 травня 2018 року у справі № 915/955/15 (провадження № 12-66гс18).
Необхідність сплати судових витрат не може визнаватися обмеженням права доступу до суду, оскільки, за змістом положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу. Так, згідно прецедентної судової практики Європейського суду з прав людини, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення у справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95, від 19 червня 2001 року).
З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень, касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу, виданого 11 квітня 2025 року Ленінським районним судом міста Полтави про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу.
Отже, предметом оскарження у даній справі є ухвала Подільського районного суду міста Полтави від 29 квітня 2025 року, яку Полтавський апеляційного суду постановою від 28 квітня 2026 року залишив без змін, про повернення заяви ОСОБА_1 про скасування судового наказу у зв`язку з несплатою судового збору.
Відповідно до частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Суд першої інстанції при розгляді заяв про видачу / скасування судового наказу діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, а саме Розділом ІІ ЦПК України «Наказне провадження».
Згідно з частиною другою статті 42 ЦПК України при розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник.
Наказне провадження є особливим спрощеним видом провадження у цивільному судочинстві, спрямованим на прискорене надання судового захисту прав особи, які оцінюються як безспірні, шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без проведення судового засідання та без здійснення виклику заявника (стягувача) і боржника (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду 
у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження 
№ 14-448цс19)).
У постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 160/15864/20 (провадження 
№ 11-177апп21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними щодо положень статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб`єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об`єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
У частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Для застосування цієї пільги необхідною є наявність спору, що виник із правовідносин щодо придбання, замовлення, використання продукції, робіт або послуг для особистих потреб особи, а також порушення прав такої особи саме як споживача.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) зазначила, що споживач звільняється від сплати судового збору як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
У справі № 553/995/25 спір ініційований АТ «Полтавагаз» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу, тобто заявник є боржником, тому не звільнений від сплати судового збору.
У разі подання заяви про скасування судового наказу щодо стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу, ОСОБА_1 перебуває у статусі боржника, а не позивача. Спір ініціював стягувач (надавач послуг), тому боржник не може вважатися особою, яка звернулася з позовом про захист прав споживача.
Поширення правил частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на боржників (відповідачів) при розгляді вимог, які вирішуються в порядку наказного провадження, закон не містить.
Спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, є Закон України «Про судовий збір», тому саме цей Закон підлягає застосуванню до вказаних правовідносин.
Оскільки частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на вказані вимоги при розгляді заяви про скасування судового наказу, ОСОБА_1 необхідно було сплатити судовий збір за подання касаційної скарги на загальних підставах.
Наведені заявником доводи у додаткових поясненнях до касаційної скарги не можна визнати такими, що унеможливлюють чи утруднюють сплату судового збору або свідчать про відсутність коштів для сплати судового збору, тому не можуть вважатися достатньою підставою для звільнення від сплати судового збору, що узгоджується із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу.
Покладення на ОСОБА_1 обов`язку щодо сплати судового збору 
за подання касаційної скарги на ухвалу суду у встановлених порядку і розмірі 
у справі № 553/995/25 є виконанням вимог пункту 3 частини четвертої 
статті 392 ЦПК України.
Подібний висновок викладений в ухвалах Верховного Суду від 05 липня 
2019 року у справі № 645/7058/18 (провадження № 61-12214ск19), 
від 08 березня 2023 року у справі № 686/15858/22 (провадження 
№ 61-1850ск23).
Виходячи з наведеного, касаційну скаргу слід залишити без руху, а заявнику продовжити строк для усунення вказаних недоліків.
Верховний Суд звертає увагу, що за наявності визначених законом підстав, заявник не позбавлений права звернутися до суду касаційної інстанції з клопотанням про відстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати з інших підстав, обґрунтованим доказами (такими доказами можуть бути, зокрема довідки про доходи за попередній календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність / відсутність у власності нерухомого, рухомого майна та / або іншого цінного майна тощо).
Керуючись статтею 127 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Продовжити  ОСОБА_1 строк на усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя І. М. Фаловська