465/5228/17
1-кп/465/135/26 

Вирок
Іменем України
18.06.2026        м. Львів 
Франківський районний суд м. Львова, у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
при секретарі ОСОБА_2 
з участю прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
захисника ОСОБА_5 
потерпілої ОСОБА_6 
потерпілого ОСОБА_7 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 12017140080000717 від 04.03.2017 року відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баку, азербайджанця, громадянина республіки Азербайджан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України,-
встановив:
ОСОБА_4 03.03.2017, близько 20 год. 00 хв., перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , діючи умисно, у ході словесної перепалки на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Внаслідок вказаних неправомірних дій ОСОБА_4 у потерпілої ОСОБА_6 згідно висновку експерта № 308 від 04.03.2017 виявлено: 2 синці в ділянці правого ока, 1 синець на шиї зліва, 2 синці і 4 садна на правій руці, які утворились від неодноразової дії тупого предмета, а також тупого предмета з обмеженою поверхнею та відносяться до легкого тілесного ушкодження. Внаслідок вказаних неправомірних дій ОСОБА_4 у потерпілого ОСОБА_7 згідно висновку експерта №309 від 04.03.2017 виявлено: 2 синці на обличчі справа, 2 синці на обличчі зліва, синець на лівій вушній раковині, 3 синці на різних поверхнях шиї, 4 синці на плечах і 1 синець на правому передпліччі. Синці утворились від неодноразової дії тупого предмета та відносяться до легкого тілесного ушкодження.
Обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального проступку не визнав та дав покази про те, що з потерпілою раніше спільно проживали та мають спільного сина. В день події шарпав сина, так як той погано з ним розмовляв. Вину не визнає та вказує, що потерпіла на нього наговорила.
Заперечення обвинуваченим ОСОБА_4 винуватості у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд розцінює як обраний обвинуваченим спосіб захисту, намір приховати свої злочинні дії та уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за викладених вище обставин повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а саме:
протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального проступку від 03.03.3017 року, з якого вбачається, що така прийнята об 21 год. 20 хв. 03.03.2017 року,в якій ОСОБА_6 просила прийняти міри до її колишнього співмешканця, який 03.03.2017 близько 20:00 год. по АДРЕСА_4 , коли вона з сином прийшли в гості, він безпідставно почав шарпати їхнього спільного сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вдарив його неодноразово і також її, чим спричинив їм тілесні ушкодження;
витягом з ЄРДР від 04.03. 2017 року, відповідно до якого, внесено відомості за обставинами подій, що мали місце 03.03.2017 року; 
постановою слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 04 березня 2017 року; 
висновком експерта № 308 від 04 березня 2017 року, відповідно до якого, під час проведення судово – медичної експертизи у гр. ОСОБА_6 виявлені: 2 синці в ділянці правого ока; 1 синець на шиї зліва і 4 садна на правій руці. Синці та садна утворились від неодноразової дії тупого предмета та тупого предмета з обмеженою поверхнею, могли виникнути від ударів рукою в обличчя, стиснення шиї та правої верхньої кінцівки пальцями руки 03 березня 2017 року , як вказує потерпіла та відносяться до легкого ступеня тяжкості. Розташування тілесних ушкоджень на різних анатомічних ділянках і поверхнях тіла гр.. ОСОБА_6 свідчать про те, що синці не могли виникнути внаслідок одноразового падіння потерпілої з висоти власного росту;
висновком експерта № 309 від 04 березня 2017 року, відповідно до якого, під час проведення судово – медичної експертизи у неповнолітнього ОСОБА_7 виявлені: 2 синці на обличчі справа; 2 синці на обличчі зліва; синець на лівій вушній раковині; три синці на різних поверхнях шиї; 4 синці на плечах і 1 синець на правому передпліччі. Синці утворились від неодноразової дії тупого предмета могли виникнути від ударів рукою в обличчя, стиснення шиї та верхніх кінцівок пальцями руки 03 березня 2017 року , як вказує потерпілий та відносяться до легкого ступеня тяжкості. Розташування тілесних ушкоджень на різних анатомічних ділянках і поверхнях тіла ОСОБА_7 свідчать про те, що синці не могли виникнути внаслідок одноразового падіння потерпілого з висоти власного зросту;
показами потерпілої ОСОБА_6 , яка повідомила, що обвинувачений в день, коли мала місце подія спочатку почав бити їхнього сина, а потім її, а саме копав в живіт, після чого вона з сином втекла. Потім викликали поліцію, написали заяву та зняли побої;
показами потерпілого ОСОБА_7 який вказав, що обвинувачений в день події почав його бити, в зону обличчя, а потім і потерпілу теж в обличчя та в живіт. Вони з потерпілою втекли та викликали поліцію;
показами свідка ОСОБА_8 яка повідомила, що в день події був конфлікт, який був спровокований обвинуваченим. Більше нічог оповіомити не змогла, так як з дня події минуло дуже багато часу;
показами свідка ОСОБА_9 , яка повідомила, що до неї звернулась потерпіла в телефонному режимі та повідомила, що в неї відбувся конфлікт з обвинуваченим. Вона порадила потерпілій звернутися в поліцію. Учасником конфлікту не була, про подію їй відомо лише з слів потерпілої.
Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання перелічених вище доказів недопустимими відсутні.
З об`єктивної сторони проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України характеризується: діянням (дією або бездіяльністю), спрямованим на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідком у вигляді спричинення легкого тілесного ушкодження; причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідком.
У частині 1 ст. 125 КК встановлюється відповідальність за легке тілесне ушкодження, яке виразилося в порушенні анатомічної цілості тканин, органів та їх функцій, але не спричинило короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності. До них Правила відносять такі ушкодження, що мали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більш як шість днів. Це, наприклад, садно, синець тощо.
Суб`єктивна сторона кримінального проступку, що розглядається, характеризується тільки умисною виною.
За змістом ст.8 Конституції України в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.
Згідно зі ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому, не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.
Відповідно до ст. 17КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.)
За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.ст.85, 94 КПК України, вказані вище всі докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України в судовому засіданні доведена повністю.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
При призначенні покарання, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 08.02.2018 у справі №522/20964/16-к, відповідно до якого визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів прав держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їхній небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Обставин пом`якшуючих вину обвинуваченого ОСОБА_4 , передбачених ст. 66 КК України суд не вбачає.
Обтяжуючих вину обставин обвинуваченого ОСОБА_4 , передбачених ст.67 КК України судом не встановлено.
При призначенні покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків, а також дані про особу винного, а саме те, що він раніше не судимий, за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_4 письмових скарг від сусідів та мешканців будинку на ОСОБА_4 не поступало.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, його поведінку, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин і вважає за необхідне призначити йому покарання в межах санкції ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу.
Разом з тим, кримінальний проступок, що інкримінується обвинуваченому ОСОБА_4 вчинено 03.03.2017 року, при цьому на даний час пройшло понад 9 років з дня вчинення, за таких обставин суд приходить до висновку, що кримінальне провадження слід закрити на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не обирався.
Процесуальні витрати відсутні.
Підстави для застосування положень ст. 174 КПК України відсутні. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 370, 374 КПК України, суд –
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 ( вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп. 
Звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності зач.1 ст.125 КК України на підставі ст. 49 ч.1 п.2 КК України в зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити.
Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова.
Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1