П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/24652/25 
Головуюча у 1-й інстанції: Окис Тетяна Олександрівна 
Суддя-доповідач: Гнап Д.Д. 
18 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Сушка О.О.  Яремчукa К.О. 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сард Плюс» на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сард Плюс» до Київської митниці про визнання протиправним та скасування рішення.
І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Товариство з обмеженою відповідальністю «Сард Плюс» звернулося до суду з позовом до Київської митниці, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 06 жовтня 2025 року №UA100320/2025/000120/2.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що подані декларантом документи містили розбіжності, не підтверджували всі числові значення складових митної вартості, зокрема транспортних витрат, а тому у митного органу були підстави для витребування додаткових документів, відмови у застосуванні першого методу визначення митної вартості та прийняття рішення про її коригування.
ІІ. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Не погоджуючись із таким рішенням, ТОВ «Сард Плюс» подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апелянт зазначає, що митному органу були подані всі необхідні документи, які підтверджували заявлену митну вартість товару за ціною договору, зокрема контракт, інвойс, пакувальний лист, транспортні документи, рахунки за транспортно-експедиційні послуги, документ про транспортні витрати, прайс-лист виробника та експортну декларацію країни відправлення.
На думку апелянта, митний орган не довів наявності обґрунтованих сумнівів у правильності визначення митної вартості, не зазначив, які саме числові значення складових митної вартості є непідтвердженими або недостовірними, та не навів належного обґрунтування застосування резервного методу.
Київська митниця у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін. Відповідач зазначав, що подані документи містили розбіжності щодо умов оплати, торговельної марки, транспортних витрат, маршруту та виконавців перевезення, а декларант не подав усіх витребуваних документів.
ІІІ. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судом встановлено, що 02 жовтня 2025 року ТОВ «Сард Плюс» подало до митного оформлення товар — взуття кросівки з підошвою з гуми та верхом з полімерного матеріалу для дорослих моделей GS5111 та GS5113, у кількості 15060 пар, торговельна марка WALKING CASUAL, країна виробництва Китай, виробник JIANGMEN HUAYU IMPORT & EXPORT CO LTD.
Митна вартість товару була заявлена декларантом за основним методом — за ціною договору. Фактурна вартість товару становила 43674 доларів США, умови поставки — FOB Ningbo. У декларації також зазначено додаткові складові митної вартості на суму 249886,00 грн. 
На підтвердження заявленої митної вартості декларантом подано, зокрема, пакувальний лист від 01.06.2025, інвойс №К-20250601 від 01.06.2025, автотранспортну накладну CMR №10031166 від 26.09.2025, декларацію про походження товару, рахунки за транспортно-експедиційні послуги №408 від 30.09.2025 та №HT25060033 від 03.06.2025, документ про транспортні витрати №206/09 від 30.09.2025, прайс-лист виробника, контракт №2025/0505 від 05.05.2025, договір перевезення №0808-8 від 08.08.2025, копію митної декларації країни відправлення №310120250000095874 від 03.06.2025. 
Рішенням Київської митниці від 06 жовтня 2025 року №UA100320/2025/000120/2 митну вартість товару скориговано із застосуванням резервного методу.
Підставами коригування митний орган зазначив те, що: умови контракту не дозволяють перевірити взаємні права та обов`язки сторін; інвойс є документом продавця; у контракті та інвойсі відсутні відомості про торговельну марку WALKING CASUAL; положення контракту містять множинні умови щодо строків розрахунків; не надано виписку з бухгалтерської документації; документи не підтверджують повноту врахування складових митної вартості, пов`язаних із транспортуванням товару. 
Не погодившись із рішенням від 06 жовтня 2025 року №UA100320/2025/000120/2 позивач оскаржив його до суду.
ІV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 
Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей та базується на ціні, яка фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з частиною другою статті 52 Митного кодексу України декларант зобов`язаний заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, подавати митному органу достовірні відомості про її визначення, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
Частина друга статті 53 Митного кодексу України визначає перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів.
За змістом частини третьої статті 53 Митного кодексу України додаткові документи можуть бути витребувані митним органом лише у разі, якщо документи, подані декларантом, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, мають ознаки підробки або не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті.
Відповідно до частини шостої статті 54 Митного кодексу України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні або недостовірні відомості про митну вартість товарів.
Згідно з частиною другою статті 55 Митного кодексу України рішення про коригування митної вартості повинно містити, зокрема, наявну в митного органу інформацію, яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості, обґрунтування числового значення скоригованої митної вартості та фактів, які вплинули на таке коригування.
За змістом статей 57, 58 Митного кодексу України основним методом визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, є метод за ціною договору. Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
При визначенні митної вартості за ціною договору відповідно до частини десятої статті 58 Митного кодексу України до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, додаються, якщо вони не включалися до ціни, зокрема витрати на транспортування оцінюваних товарів до місця ввезення на митну територію України, а також витрати на навантаження, вивантаження та обробку товарів, пов`язані з таким транспортуванням.
Отже, для відмови у застосуванні першого методу митний орган повинен довести не формальну неповноту документів, а наявність конкретних, обґрунтованих сумнівів, які стосуються саме ціни товару або числових значень складових митної вартості.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 січня 2018 року у справі №804/16980/14, відповідно до якої наявність у митного органу обґрунтованого сумніву щодо правильності визначення митної вартості є обов`язковою передумовою витребування додаткових документів; при цьому витребовуванню підлягають лише ті документи, які дають змогу перевірити правильність або помилковість задекларованої митної вартості, а не всі документи, передбачені статтею 53 Митного кодексу України. 
Аналогічний підхід Верховний Суд застосував у постанові від 31 січня 2018 року у справі №810/2839/17, у якій також зазначено, що наявність обґрунтованого сумніву дає митному органу право витребувати додаткові документи, однак довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував зазначених підходів Верховного Суду у повному обсязі.
Щодо посилання митного органу на те, що інвойс є документом продавця і не підтверджує погодження сторонами ціни, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до вимог контракту №2025/0505 від 05.05.2025 продавець зобов`язався продати, а покупець — купити та оплатити товар у кількості та за цінами, визначеними в рахунках-фактурах або додаткових угодах до контракту. Також контракт передбачає, що загальна сума контракту є сумою рахунків-фактур, узгоджених сторонами, а ціна товару встановлюється в доларах США та відображається в рахунках-фактурах. 
Отже, визначення ціни товару в інвойсі відповідало погодженому сторонами порядку оформлення конкретної поставки. Сам лише факт того, що інвойс оформлений продавцем, не спростовує погодження сторонами ціни, оскільки саме такий спосіб визначення ціни передбачений контрактом.
Доводи митного органу щодо відсутності у контракті та інвойсі відомостей про торговельну марку WALKING CASUAL також не можуть бути визнані достатніми для коригування митної вартості.
Митний орган не зазначив, яким чином ця обставина впливає на ціну товару, його кількість, вагу, умови поставки або інші числові значення митної вартості. Відсутність окремого зазначення торговельної марки у контракті за наявності інших документів, які дозволяють ідентифікувати товар, не доводить неповноту або недостовірність заявленої митної вартості.
Стосовно умов оплати товару колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 4 частини другої статті 53 Митного кодексу України банківські платіжні документи подаються, якщо рахунок сплачено. Тому відсутність банківського платіжного документа за умовами відстрочення платежу сама по собі не свідчить про недостовірність митної вартості.
У постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі №1.380.2019.001625, провадження №К/9901/31148/19, сформульовано висновок, що у процедурах контролю за митною вартістю предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості, а умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються та не можуть бути підставою для відмови у визнанні митної вартості. 
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №815/329/17 та від 26 листопада 2020 року у справі №540/2455/19, згідно з якими факт оплати або неоплати товару сам по собі не може впливати на його митну вартість, якщо ціна товару та її складові підтверджені належними документами. 
З огляду на це суд першої інстанції помилково надав визначального значення обставинам щодо строків оплати та неподання платіжних документів, не встановивши, яким чином такі обставини вплинули на числові значення митної вартості.
Щодо транспортної складової митної вартості колегія суддів зазначає таке.
Оскільки поставка здійснювалася на умовах FOB Ningbo, витрати на транспортування товару після його завантаження в порту відправлення підлягали включенню до митної вартості. Разом з тим декларант подав документи, які містять відомості про транспортні витрати, а саме рахунок-фактуру №HT25060033 від 03.06.2025 на суму 4000 доларів США за морське перевезення за маршрутом Ningbo — Hamburg, рахунок №408 від 30.09.2025, документ про транспортні витрати №206/09 від 30.09.2025, CMR №10031166 від 26.09.2025 та договір перевезення №0808-8 від 08.08.2025. 
Зазначені документи у сукупності містили відомості про маршрут, виконавців перевезення, суму транспортних витрат та реквізити сторін. Тому митний орган був зобов`язаний конкретно зазначити, яка саме складова транспортних витрат не підтверджена, яка сума є недостовірною або не включеною до митної вартості, та яким чином це вплинуло на її числове значення. 
Натомість спірне рішення містить лише загальні посилання на неповноту документів та наявність розбіжностей без конкретного розрахунку непідтвердженої складової.
Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31 січня 2018 року у справі №810/2839/17, відповідно до якої довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів. 
Сам по собі факт неподання окремих документів під час митного оформлення не може автоматично свідчити про недостовірність заявленої митної вартості без встановлення того, які саме числові показники митної вартості залишилися непідтвердженими та як це вплинуло на можливість застосування методу за ціною договору
Тому висновок суду першої інстанції про непідтвердження транспортних витрат є передчасним і не ґрунтується на належній оцінці всієї сукупності поданих документів.
Саме по собі залучення до перевезення кількох суб`єктів або наявність експедиторських відносин не доводить недостовірності транспортних витрат. Митний орган повинен був довести не складність логістичного ланцюга, а конкретну недостовірність або непідтвердженість числового значення заявлених витрат.
Окремо колегія суддів оцінює правомірність застосування резервного методу.
Зі змісту рішення про коригування митної вартості слідує, що митна вартість була визначена за резервним методом на підставі раніше визнаної митної вартості схожого товару за митною декларацією від 29 липня 2025 року №UA100060/2025/522551. 
Водночас у спірному рішенні не наведено достатнього порівняння оцінюваного товару з товаром, митна вартість якого використана як джерело інформації. Рішення не містить належних пояснень щодо фізичних характеристик товару, торговельної марки, виробника, кількості, обсягу партії, умов поставки, комерційних умов та коригувань, які були або мали бути здійснені для забезпечення співставності.
У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №804/11813/13-а зазначено, що суд не має права досліджувати обставини, які не були предметом дослідження митного органу при прийнятті рішення про коригування митної вартості; суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення; у рішенні про коригування, крім номера та дати митної декларації, яка взята за основу, митний орган має навести пояснення щодо коригувань на обсяг партії, умови поставки, комерційні умови та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися. 
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №820/3061/17 також сформульовано висновок, що при здійсненні контролю за коригуванням митної вартості за другорядним методом суд має вимагати доведення того, що товар за відповідною митною вартістю дійсно був увезений до України, із зазначенням відомостей про митні декларації, використані при коригуванні, і що митна вартість за такою декларацією не була відкоригована. 
У цій справі митний орган не навів у спірному рішенні достатніх відомостей, які б дозволяли перевірити обґрунтованість числового значення скоригованої митної вартості. Саме посилання на номер митної декларації без належного порівняльного аналізу не відповідає вимогам частини другої статті 55 Митного кодексу України.
Колегія суддів вважає, що встановлені митним органом обставини не свідчать про недостовірність заявленої позивачем митної вартості та не підтверджують неможливість її визначення за основним методом. Наведені у рішенні про коригування митної вартості зауваження не містять належного обґрунтування впливу виявлених розбіжностей на числові значення складових митної вартості та не спростовують ціну товару, визначену сторонами зовнішньоекономічного договору. За таких обставин у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у застосуванні методу визначення митної вартості за ціною договору та переходу до резервного методу.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність рішення митного органу, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції — скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сард Плюс» задовольнити повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року скасувати.
Прийняти нову постанову.
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сард Плюс» до Київської митниці про визнання протиправним та скасування рішення — задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці про коригування митної вартості товарів від 06 жовтня 2025 року №UA100320/2025/000120/2. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.п. "а"- "г" п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сушко О.О.    Яремчук К.О.