ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/5783/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна,
секретар судового засідання: І.С. Мисько,
за участю представників учасників справи:
від позивача: О.О. Гриценко
від відповідачів: 
1)Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС»: не з`явився;
2)Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ»: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області
на рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 (суддя Ю.М. Невінгловська, м.Одеса, повне рішення складено 11.12.2025) 
та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 (суддя Ю.М. Невінгловська, м.Одеса, повне рішення складено 15.12.2025)
у справі №916/5783/24
за позовом Головного управління ДПС в Одеській області
до відповідачів:
1)Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС»;
2)Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» 
про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог. Коротка історія справи
У грудні 2024 року Головне управління ДПС в Одеській області звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ», в якій просило визнати недійсним договір поставки №4-24, укладений між відповідачами 02.01.2024, за результатами якого складено податкову накладну на загальну суму 18 309 000,00 грн, та застосувати принцип двосторонньої реституції до даного договору і повернути сторони договору у первісний стан.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні оскаржуваного договору між відповідачами не було проведено жодних господарських операцій, тим самим порушено статтю 228 Цивільного кодексу України, а саме, укладено правочин, який суперечить моральним засадам суспільства, порушує публічний прядок, спрямований на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету, а отже, наявні підстави для визнання такого договору недійсним.
06.01.2025 за вказаною позовною заявою Господарським судом Одеської області відкрито провадження у справі №916/5783/24, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Судові витрати покладено на позивача.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір відноситься до господарської юрисдикції та що ГУ ДПС в Одеській області, як контролюючий орган, у даному випадку здійснює втручання у приватно-правові відносини, що склалися між відповідачами щодо укладення та виконання спірного договору, без наявності відповідних обставин, встановлених вироком суду.
Відмову у задоволенні позову суд мотивував тим, що на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір був укладений у повній відповідності до вимог законодавства, водночас оскільки позивачем не було спростовано факту поставки товару у відповідній кількості та за погодженою вартістю, факту проведення оплати за товар, так само не було спростовано факту реалізації Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», як покупцем за договором, придбаного у Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» товару, тим самим не було підтверджено його фіктивності, то відсутні підстави для визнання оспорюваного договору поставки №4-24 недійсним у зв`язку із тим, що його укладення суперечить інтересам держави й суспільства та в момент його укладення сторони усвідомлювали його протиправність, яка полягала у штучному формуванні податкового кредиту та податкових зобов`язань. 
Окремо суд зазначив, що твердження ГУ ДПС в Одеській області про закриття банківського рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» у Акціонерному товаристві «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ», відсутність в користуванні, а також на праві власності земельних ділянок, які б дозволяли здійснити вирощування продукції, яку було реалізовано в подальшому Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», не є належним доказом доведення умислу з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», оскільки такі твердження не свідчать про фіктивність укладеного між відповідачами правочину.
Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції
Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТРІКС» (вх.№2-1889/25 від 03.12.2025) про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5783/24 задоволено частково. Стягнуто з Головного управління ДПС в Одеській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. В решті задоволення заяви відмовлено.
Частково задовольняючи заяву позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у заявленому розмірі, адже розмір таких витрат має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, а й відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що з урахуванням критеріїв розумності і реальності таких витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, співмірності зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), зважаючи на конкретні обставини справи, а також керуючись принципами справедливості та верховенства права, заявлений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу слід зменшити та стягнути з ГУ ДПС в Одеській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги 
Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду, Головне управління ДПС в Одеській області звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 у даній справі та прийняте нове, яким задовольнити вимоги Головного управління ДПС в Одеській області у повному обсязі.
Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що при винесенні рішення суду від 01.12.2025 були зроблені висновки з порушенням норм матеріального та процесуального права, обставини справи не з`ясовані повно, об`єктивно та всебічно, а поверхнево без вивчення конкретних фактів та документальних доказів.
Скаржник зазначив, що Господарський суд Одеської області не мотивував відхилення доказів позивача, не навів достатню кількість аргументів, чому позиція відповідача є переконливішою, а також не здійснив належної оцінки наданих доказів зі сторони Головного управління ДПС в Одеській області у сукупності.
Головне управління ДПС в Одеській області підтримало обґрунтування позовної заяви та наголошувало на тому, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» та Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» уклали договір поставки №4-24 від 02.01.2024 без наміру його виконання, а складені на підставі цього договору документи позбавлені фактичного змісту, оскільки, на думку контролюючого органу, господарські операції на виконання договору не відбулися, а були використані виключно в податковому обліку з метою заниження сум податкових зобов`язань, у тому числі з використанням ланцюга безтоварних поставок сільськогосподарської продукції, що свідчить про те, що правочин між відповідачами суперечить інтересам держави і суспільства.
На думку скаржника, суд першої інстанції у даній справі дані обставини не врахував та не дослідив належним чином.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу апелянт зазначив, що заявлена сума витрат є необґрунтованою та неспівмірною з фактичними діями представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», адже справу не можна віднести до категорії складних, оскільки вона не передбачала значного обсягу доказової бази, експертиз чи нестандартних процесуальних дій, час, зазначений у розрахунку адвоката, не підтверджений належними доказами, як цього вимагає частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням чого заявлена сума витрат є такою, що суперечить принципам співмірності, розумності та економії процесуальних витрат.
У свою чергу, оцінивши витрати з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на підготовку матеріалів як кваліфікований фахівець, позивач дійшов висновку, що ця справа не потребувала затрат значного часу, підготовка цієї справи не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи, у зв`язку з чим дійшов висновку, що справедливим буде призначити позивачеві компенсацію витрат на правову допомогу адвоката у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2025 рік, а саме, 3 028,00 грн.
Позиція Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» щодо апеляційної скарги 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувані рішення суду - залишити без змін. 
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач, зокрема, зазначив, що:
-суд першої інстанції правильно визначив правову природу статті 228 Цивільного кодексу України, не підмінив її податковими критеріями, встановив відсутність умислу та протиправної мети, обґрунтовано відмовив у застосуванні цієї норми;
-доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин справи, про безпідставне відхилення податкової інформації є необґрунтованим, носить загальний характер і не спростовує законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції;
-суд першої інстанції правомірно встановив, що відсутність у контрагента власних ресурсів не свідчить про нереальність операцій; апелянт не довів неможливості виконання договору; факт поставки підтверджений належними доказами; первинні документи Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» є належними та допустимими доказами, їх формальність апелянтом не доведена, відсутні докази недостовірності або фіктивності відображених у них господарських операцій;
-апелянт не довів факту порушення інтересів держави, як цього вимагає закон; податкові наслідки господарської операції не завжди є порушенням інтересів держави; відсутній ключовий елемент — умисел сторін на порушення інтересів держави;
-суд першої інстанції правильно застосував статті 123, 126, 129, 244 Господарського процесуального кодексу України, встановив факт і реальність витрат, здійснив перевірку співмірності, ухвалив виважене та мотивоване додаткове рішення.
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» повідомило, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з апеляційним розглядом справи, складає 15 000,00 грн.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу зареєстровано судом 26.12.2025 за вх.№№5276/25, 5277/25.
Відповідно до протоколів щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2025 автоматизований розподіл не відбувся у зв`язку з відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи.
08.01.2026 автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна, що підтверджується протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2026.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 у справі №916/5783/24 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/5783/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
23.01.2026 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 у справі №916/5783/24. Встановлено відповідачам строк до 16.02.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд апеляційної скарги призначено на 24.03.2026 об 11:00 год.
09.02.2026 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 09.02.2026 (вх.№5276/25/Д2).
16.03.2026 до суду від Головного управління ДПС в Одеській області надійшли додаткові пояснення б/н від 16.03.2026 (вх.№5276/25/Д3).
17.03.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» надіслало до суду апеляційної інстанції клопотання б/н від 17.03.2026 (вх.№1119/26) про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з апеляційним переглядом даної справи, у якому просило стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн.
18.03.2026 Головне управління ДПС в Одеській області звернулось до суду із клопотанням про зменшення витрат на правову допомогу б/н від 18.03.2026 (вх.№5276/25/Д5), в якому просило відмовити у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а в разі задоволення вказаної заяви – зменшити розмір витрат на професійну у правничу допомогу.
У судовому засіданні 24.03.2026 протокольною ухвалою суду додаткові пояснення Головного управління ДПС в Одеській області залишено без розгляду, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи (частини друга-четверта статті 161 Господарського процесуального кодексу України).
В свою чергу, відповідно до статей 258 та 263 Господарського процесуального кодексу України заявами по суті справи на стадії апеляційного провадження є саме апеляційна скарга та відзив на апеляційну скаргу.
Таким чином, враховуючи, що у апеляційному провадженні заявами по суті справи є апеляційна скарга і відзив на апеляційну скаргу, скаржник не просив дозволу подати додаткові письмові пояснення щодо окремих питань справи, а Південно-західний апеляційний господарський суд не визнавав необхідним їх одержання від учасників справи та не призначав строк для їх подання, додаткові пояснення підлягають залишенню без розгляду.
Також протокольною ухвалою суду від 24.03.2026 оголошено перерву у судовому засіданні до 28.04.2026 о 10:30.
З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, у судовому засіданні 28.04.2026, в яке з`явився представник позивача, оголошено перерву у судовому засіданні до 11.05.2026 о 10:30.
29.04.2026 до суду від Головного управління ДПС в Одеській області надійшло клопотання про уточнення позовних вимог б/н від 29.04.2026 (вх.№5276/25/Д6), в якому останній просив викласти позовні вимоги в наступній редакції: «Визнати недійсним договір поставки №4-24 від 02.01.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ», за результатами якого складено податкову накладну на загальну суму 18 309 000,00 грн» без застосування наслідків в частині застосування двосторонньої реституції.
Крім того, 29.04.2026 скаржник надіслав до суду клопотання б/н від 29.04.2026 (5276/25/Д7) до якого долучив копії податкових накладних на загальну суму 18 309 000 грн, а саме: №4 від 03.01.2024 на суму 1 0809 000,00 грн, №22 від 18.01.2024 на суму 3 600 000,00 грн та №23 від 23.01.2024 на суму 3 900 000,00 грн.
У судовому засіданні 11.05.2026 колегією суддів з`ясовано, що заява Головного управління ДПС в Одеській області про уточнення позовних вимог б/н від 29.04.2026 (вх.№5276/25/Д6) за своїм змістом є заявою про відмову від частини позовних вимог; колегією суддів прийнято до розгляду вказану заяву про відмову від частини позовних вимог, а також долучено подані скаржником податкові накладні, оскільки вони наявні в матеріалах справи та не є новими доказами.
Також у судовому засіданні 11.05.2026, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача надав усні пояснення, відповідно до яких підтримав свою правову позицію у справі. 
Відповідачі не реалізували своє право участі у судовому засіданні апеляційної інстанції, про дату, час та місце проведення якого були повідомлені належним чином.
Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України участь у судових засіданнях учасників справи - це право, а не обов`язок, якщо інше не визначено законом.
Апеляційний суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови учасникам для представлення своєї позиції, тоді як відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників відповідачів, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання.
Також Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» не скористалось своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України та не надало суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача, що відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне. 
Фактичні обставини справи
02.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ», як постачальником, укладено договір поставки №4-24 від 02.01.2024, відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується здійснити поставку товару, а покупець прийняти та оплатити поставлений товар.
Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. договору кількість та якість товару, графік поставки, місце поставки та інші умови поставки окремої партії товару визначаються сторонами в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору. Специфікація є дійсною за умови підписання її сторонами. Якщо умови поставки товару, зазначені в специфікації, відрізняються від умов, які передбачені цим договором, повинні застосовуватися умови поставки, вказані у специфікаціях для поставки визначеної в специфікації кількості товару.
Згідно з пунктом 2.1. договору товар – олія соняшникова нерафінована, першого ґатунку, українського походження, та шрот з насіння соняшнику, українського походження.
Пунктами 3.1. та 3.2. договору сторони визначили, що постачальник зобов`язується передати товар покупцю або експедитору/перевізнику покупця, відповідно до інструкцій покупця та відповідно до погодженого сторонами графіку. Постачальник зобов`язується інформувати покупця про готовність здійснити поставку товару не пізніше ніж за (два) робочих дні до початку строку (терміну) поставки.
Відповідно до пунктів 3.3., 3.4. договору покупець зобов`язується надати постачальнику інструкції щодо відвантаження товару, найменування вантажоодержувача до початку строку (терміну) поставки. Приймання товару покупцем за кількістю та якістю здійснюється через експедитора та (або) та (або) вантажоодержувача чи іншу уповноважену особу відповідно до товаросупровідних документів.
За пунктом 3.7. договору, у випадку, якщо товар постачається транспортом покупця, постачальник зобов`язується здійснювати завантаження товару протягом 12 (дванадцяти) годин від моменту подачі транспортного засобу для завантаження відповідно до узгодженого графіку поставок. Витрати на завантаження товару покладаються на постачальника, якщо інше не передбачено умовами поставки товару, вказаними в специфікації.
Згідно з пунктом 4.1. договору право власності на товар переходить до покупця з дати виписки постачальником видаткової накладної на товар.
Пунктом 5.1. договору визначено, що постачальник зобов`язується передати покупцеві або експедитору покупця разом із товаром товаросупровідні документи:
5.1.1.Рахунок-фактуру. 
5.1.2.Видаткову накладну, яка завірена підписом уповноваженої особи та печаткою постачальника.
5.1.3.Якісне посвідчення із вказаними фактичними показниками якості товару.
За пунктом 5.2. договору, постачальник вважається таким, що виконав належним чином своє зобов`язання із поставки товару, якщо одночасно виконані такі умови:
5.2.1.Постачальник передав покупцю товар в кількості, яка вказана в товаросупровідних документах та належної якості.
5.2.2.Постачальник передав покупцю разом із товаром товаросупровідні документи в повному обсязі, які зобов`язаний був передати на момент поставки.
5.2.3.Не було розбіжностей між кількісними (більш ніж на 0,5%) та/або якісними характеристиками поставленого товару із даними, які зазначені у товаросупровідних документах.
Відповідно до пунктів 6.1., 6.3. договору розрахунки здійснюються покупцем за кожну партію поставленого товару. Перерахування грошових коштів здійснюється на поточний рахунок постачальника, вказаний у договорі. Умови оплати товару та ціна визначаються сторонами в специфікаціях. Протягом передбаченого строку оплати товар може оплачуватися частинами.
За пунктом 6.5. договору, у випадку, якщо оплата товару здійснюється шляхом часткової або повної передоплати, то остаточна кількість товару, яка підлягає оплаті, визначається сторонами після поставки товару. Протягом 1 (одного) банківського дня, що настає після дня, в якому завершено поставку товару, покупець зобов`язується здійснити доплату за товар, якщо вартість поставленого товару перевищує суму здійсненої передоплати, продавець зобов`язується повернути різницю між розміром здійсненої передоплати за товар та вартістю поставленого товару, якщо вартість поставленого товару є меншою за суму здійсненої передоплати.
Згідно з пунктом 10.2. договору, він діє до 31.12.2024, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Пролонгація договору здійснюється за згодою сторін.
В матеріалах справи міститься специфікація №1 від 02.01.2024, яку укладено до договору №4-24 від 02.01.2024, за якою Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ», як постачальник, зобов`язується передати у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», як Покупцю, а останній зобов`язується прийняти і оплатити товар на умовах, визначених даною специфікацією, а саме: олія соняшникова нерафінована, першого ґатунку, українського походження, кількістю 1500,00 тон (+/- 10%), за ціною 6005,60 грн/тонна (без ПДВ), на загальну суму 10 809 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 20 % 1 801 500,00 грн). 
Також матеріали справи містять копії специфікацій, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ», як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», як покупцем, щодо поставки товару за договором №4-24 від 02.01.2024, а саме:
-специфікація №2 від 03.01.2024 щодо поставки товару – шрот з насіння соняшнику українського походження, кількістю 5000,00 тон (+/- 10%), за ціною 1825,00 грн/тонна (без ПДВ), на загальну суму 10 950 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 20 % 1 825 000,00 грн);
-специфікація №3 від 05.01.2024 щодо поставки товару – шрот з насіння соняшнику українського походження, кількістю 5000,00 тон (+/- 10%), за ціною 1250,00 грн/тонна (без ПДВ), на загальну суму 7 500 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 20 % 1 250 000,00 грн);
-специфікація №4 від 12.01.2024 щодо поставки товару – шрот з насіння соняшнику українського походження, кількістю 400,00 тон (+/- 10%), за ціною 850,00 грн/тонна (без ПДВ), на загальну суму 408 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 20 % 68 000,00 грн).
Відповідно до даних специфікацій оплата товару здійснюється покупцем шляхом оплати 100 % вартості кожної окремої партії товару на поточний рахунок постачальника протягом 45 днів за умови отримання покупцем від постачальника рахунку-фактури, видаткових накладних, після розвантаження товару.
Також у наведених специфікаціях сторони визначили, що постачальник повинен передати покупцю або вказаному покупцем перевізнику документи, які супроводжують товар, а саме: рахунок-фактуру та видаткові накладні.
В матеріалах містяться копії видаткових накладних, укладених за договором №4-24 від 02.01.2024, а саме:
-видаткової накладної №1 від 03.01.2024 щодо поставки товару – олія соняшникова кількістю 1500 т на загальну суму 10 809 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 1 801 500,00 грн);
-видаткової накладної №5 від 08.01.2024 щодо поставки товару – шрот з насіння соняшнику, українського походження кількістю 4 600 т на загальну суму 10 074 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 1 679 000,00 грн);
-видаткової накладної №13 від 18.01.2024 щодо поставки товару – шрот з насіння соняшнику, українського походження кількістю 2 400 т на загальну суму 3 600 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 600 000,00 грн);
-видаткової накладної №18 від 23.01.2024 щодо поставки товару – шрот з насіння соняшнику, українського походження кількістю 2 600 т на загальну суму 3 900 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 650 000,00 грн);
-видаткової накладної №47 від 06.02.2024 щодо поставки товару – шрот з насіння соняшнику, українського походження кількістю 400 т на загальну суму 408 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 68 000,00 грн).
У наявних у справі матеріалах містяться податкові накладні, складені та направлені на реєстрацію на підставі господарських операцій за договором поставки №4-24 від 02.01.2024, а саме:
-податкова накладна №4 від 03.12.2024 на загальну суму (база оподаткування) 9 000 750,00 грн (сума ПДВ 1 801 500,00 грн), зареєстровано ЄРПН за №9018078416 від 05.02.2024 та прийнято ДПС України, що вбачається з відповідної квитанції про реєстрацію податкової накладної;
-податкова накладна №5 від 08.01.2024 на загальну суму (база оподаткування) 8 395 000,00 грн (сума ПДВ 1 679 000,00 грн), зареєстровано ЄРПН за №9018083117 від 05.02.2024 та прийнято ДПС України, що вбачається з відповідної квитанції про реєстрацію податкової накладної;
-податкова накладна №12 від 06.02.2024 на загальну суму (база оподаткування) 340 000,00 грн (сума ПДВ 68 000,00 грн), зареєстровано ЄРПН за №9040583743 від 26.02.2024 та прийнято ДПС України, що вбачається з відповідної квитанції про реєстрацію податкової накладної;
-податкова накладна №22 від 18.01.2024 на загальну суму (база оподаткування) 3 000 000,00 грн (сума ПДВ 600 000,00 грн), зареєстровано ЄРПН за №9021751303 від 08.02.2024 та прийнято ДПС України, що вбачається з відповідної квитанції про реєстрацію податкової накладної;
-податкова накладна №23 від 23.01.2024 на загальну суму (база оподаткування) 3 250 000,00 грн (сума ПДВ 650 000,00 грн), зареєстровано ЄРПН за №9021752479 від 08.02.2024 та прийнято ДПС України, що вбачається з відповідної квитанції про реєстрацію податкової накладної.
У якості доказів реалізації придбаного від Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» товару за договором №4-24 від 02.01.2024, Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» надано до суду митні декларації: 
-№24UA500130006023U6 від 22.02.2024 щодо експорту вантажу – шрот з насіння соняшнику, українського походження 5095,145 кг, виробник – Товариство з обмеженою відповідальністю «Знаменівський Масложиркомбінат», вантажовідправник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», вантажоодержувач – Lumpex Traid LTD;
-№24UA500130007203U5 від 01.03.2024 щодо експорту вантажу – шрот з насіння соняшнику, українського походження 503,620 кг, виробник – Товариство з обмеженою відповідальністю «Знаменівський Масложиркомбінат», вантажовідправник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», вантажоодержувач – Lumpex Traid LTD;
-№24UA500130009141U5 від 18.03.2024 щодо експорту вантажу – олія соняшникова, нерафінована, першого ґатунку, українського походження 100 т, виробник – Товариство з обмеженою відповідальністю «Знаменівський Масложиркомбінат», вантажовідправник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», вантажоодержувач – Lumpex Traid LTD.
Також, як вбачається з матеріалів справи, 23.04.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗСЕРВІС ЛЮКС» укладено договір поставки №2304/24-3 (далі - договір №2304/24-3), за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», як постачальник, зобов`язується здійснити поставку товару, а Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗСЕРВІС ЛЮКС», як покупець, зобов`язується прийняти та оплатити поставлений товар.
Відповідно до пункту 2.1. договору №2304/24-3 товар – олія соняшникова нерафінована, першого ґатунку, українського походження, та соняшниковий шрот, українського походження.
На виконання даного договору №2304/24-3, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗСЕРВІС ЛЮКС», як покупцем, укладено специфікації:
-специфікація №1 від 01.07.2024 щодо поставки товару – соняшниковий шрот, українського походження, кількістю 4500,00 тон (+/- 10%), за ціною 2630,50 грн/тонна (без ПДВ), на загальну суму 14 204 700,00 грн (в т.ч. ПДВ 20 % 2 367 450,00 грн);
-специфікація №2 від 01.07.2024 щодо поставки товару – олія соняшникова нерафінована, першого ґатунку, українського походження, кількістю 1 500,00 тон (+/- 10%), за ціною 8910,00 грн/тонна (без ПДВ), на загальну суму 16 038 000,00 грн (в т.ч. ПДВ 20 % 2 673 000,00 грн).
Також між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗСЕРВІС ЛЮКС» було складено видаткову накладну №4 від 04.07.2024 щодо поставки товару – олії соняшникової кількістю 1 400 тонн на загальну суму 14 968 800,00 грн (в т.ч. ПДВ 2 494 800,00 грн) та видаткову накладну №5 від 09.07.2024 щодо поставки товару – соняшникового шроту кількістю 4400 тон на загальну суму 13 889 040,00 грн (в т.ч. ПДВ 2 314 840,00 грн).
Крім того, на підставі проведених між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗСЕРВІС ЛЮКС» господарських операцій було складено та направлено до ЄРПН податку накладну №1 від 04.07.2024 та податкову накладну №2 від 09.07.2024, проте їхня реєстрація була зупинена, оскільки подана платником податку, який відповідає пункту 8 Критеріїв ризиковості платника податку, що вбачається з відповідних квитанцій про реєстрацію податкової накладної.
Контролюючим органом за результатом перевірки вищезазначених податкових накладних було прийнято рішення про відповідність Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» як платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку за господарськими операціями, вчиненими в період з 09.08.2023 по 05.02.2024, з 09.08.2023 по 05.02.2024 та з 10.02.2024 по 08.08.2024, що вбачається з копій рішень №12529 від 05.02.2024 та №95682 від 08.08.2024.
Також у даних рішеннях контролюючого органу зазначається, що подані платником документи не відображають у повному обсязі провадження фінансово-господарської діяльності підприємства, що унеможливлює прийняття рішення про невідповідність критеріям ризиковості.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2025 у справі №420/26018/24 скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 та ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволені адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» до Головного управління ДПС в Одеській області, Державної податкової служби України про:
-визнання протиправним та скасування рішення Комісії Головного управління ДПС в Одеській області з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН №95682 від 08.08.2024 про відповідність Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» пункту 8 критеріїв ризиковості платника податку;
-зобов`язання Головного управління ДПС в Одеській області виключити Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» з переліку ризикових платників податків;
-визнання протиправними та скасування рішення Комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/ розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних Головного управління ДПС в Одеській області №11544036/43766790 від 01.08.2024, №11544037/43766790 від 01.08.2024;
-зобов`язання Державної податкової служби України зареєструвати податкові накладні №1 від 04.07.2024, №2 від 09.07.2024 Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» в Єдиному реєстрі податкових накладних за датою їх фактичного отримання.
Так, з даної постанови вбачається, що ГУ ДПС в Одеській області відмовило в реєстрації податкових накладних, що були складені Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» на підставі господарських операцій з реалізації товару, придбаного останнім на підставі укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» договору поставки №4-24 від 02.01.2024.
На підставі встановлених обставин судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» до податкового органу не було надано усіх необхідних та належних документів, які б дійсно підтверджували факт виконання господарських операцій між позивачем та його контрагентами та спростували б сумнів, який виник у податкового органу з приводу підтвердження реальності господарських операцій із наведеними контрагентами. 
Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що 02.02.2023 Головним управлінням ДПС у Харківській області складено акт №437/20-40-09-02-05/38530617 «Про неможливість проведення перевірки у зв`язку з відсутністю Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» (податковий номер 38530617) за місцезнаходженням».
Відповідно до даного акту 01.02.2023 уповноваженими особами ГУ ДПС в Харківській області на підставі направлення №643, №644 від 26.01.2023 та наказу №283-п від 26.01.2023 здійснено виїзд за місцем фактичного провадження діяльності (місцезнаходженням) Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» у господарському об`єкті, розташованому за адресою: вул. Максиміліанівська, буд. 11, м. Харків. Будь-яких ознак місцезнаходження вказаного підприємства, його посадових осіб за адресою: вул. Максиміліанівська, буд. 11, м. Харків, не встановлено, у зв`язку з чим вручити під розпису посадовим особам Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» направлення №643, №644 від 26.01.2023 та наказ №283-п від 26.01.2023 не вдалося.
У матеріалах справи наявний баланс підприємства (за даними ЄРПН та ЗЕД) Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» за період з 01.01.2021 по 04.09.2024.
Відповідно до зазначеного балансу, щодо товару за кодом 2306 (макуха та інші тверді відходи і залишки, одержані…) відсутні будь-які показники у графі «Купівля», водночас у графі «Продаж» відображено операції в обсязі 60 369 тонн на суму 66 060,6 тис. грн, у тому числі ПДВ - 13 212,1 тис. грн; при цьому у графі «Відхилення» зафіксовано відповідні значення: за кількістю - 60 369 тон, за сумою ПДВ - 13 212,1 тис. грн.
Також щодо товару за кодом 1512 (олії соняшникова, сафлорова або бавовняна та їх фракції, рафіновані або нерафіновані, але без зміни їх хімічного складу) відсутні будь-які показники у графі «Купівля», водночас у графі «Продаж» відображено операції в обсязі 23 262 тонн на суму 131 129,1 тис. грн, у тому числі ПДВ - 26 225,8 тис. грн; при цьому у графі «Відхилення» зафіксовано відповідні значення: за кількістю - 23 262 тон, за сумою ПДВ - 23 262 тис. грн.
Листом за №3732/7/20-40-07-13-70 від 18.11.2024 ГУ ДПС в Харківській області повідомило ГУ ДПС в Одеській області про направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» запитів про надання пояснень та їх документальне підтвердження, однак даний лист повернувся не врученим за закінченням терміну зберігання.
Також ГУ ДПС в Харківській області повідомило, що було складено узагальнену інформацію щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» №34/20-40-07-13-06/38530617 від 01.11.2024 за звітний період декларування ПДВ з 01.01.2021 по 09.09.2024, та що за результатами аналізу податкової інформації щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» за звітний період декларування ПДВ з 01.01 .2021 по 09.09.2024 встановлено неправомірне:
-визначення платником податків сум податкових зобов`язань при продажу товарів/послуг на загальну суму, зареєстрованих в ЄРПН накладних, у розмірі 111 210 978,2 грн. Таким чином, платником податків ймовірно порушено норми п.п. «а»/ «б» п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 Кодексу.
-визначення платником податків сум податкового кредиту при придбанні товарів/послуг на загальну суму, зареєстрованих в ЄРПН накладних, у розмірі 97 318 603,49 грн. Таким чином, платником податків ймовірно порушено норми п.п. «а» п.198.1 ст. 198, абзаців першого-третього п. 198.2, абзаців першого і другого п. 198.3 та абзацу третього п. 198.6 ст. 198, абзацу другого і третього п. 201.10 ст. 201 Кодексу.
У матеріалах справи наявна копія узагальненої податкової інформації №34/20-40-07-13/38530617 від 01.11.2024 щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» за звітні періоди декларування ПДВ з 01.01.2021 по 09.09.2024 з питань проведення фінансово-господарських операцій з контрагентами-постачальниками та з контрагентами-покупцями й правомірності складання і реєстрації в ЄСРЗ податкових накладних, виписаних на адресу контрагентів, а також при визначенні сум податкових зобов`язань і податкового кредиту за період з 01.01.2021 по 09.09.2024, при формуванні якої ГУ ДПС в Харківській області дійшло висновків, які були повідомлені ГУ ДПС в Одеській області листом за №3732/7/20-40-07-13-70 від 18.11.2024.
ГУ ДПС в Одеській області зверталося з листом за №44129/6/15-32-05-01-06 від 28.11.2024 до Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Київський інноваційний технологічний парк», в якому запитувало інформацію та документальне підтвердження щодо надання вказаних у запиті об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: м. Київ, Печерський район, Набережно-Печерська дорога, буд. 11-Б, у власність, володіння чи на підставі іншого права розпорядження Товариству з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» чи іншим суб`єктам господарювання, яке належить Акціонерному товариству «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Київський інноваційний технологічний парк».
Листом за №1/201224 від 20.12.2024 Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Київський інноваційний технологічний парк» повідомило ГУ ДПС в Одеській області, що зазначені у запиті об`єкти нерухомого майна дійсно належать Фонду на праві власності, однак Фонд не надав (не передавав) у володіння, користування, розпорядження Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» належні Фонду на праві власності об`єкти нерухомого майна, жодних договірних та інших відносин між Фондом і Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» немає.
Також ГУ ДПС в Одеській області зверталося до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський завод «ПОЛІМЕРКОНТЕЙНЕР» із листом №44130/15-32-05-01-06 від 28.11.2024, в якому запитувало інформацію та документальне підтвердження щодо надання вказаних у запиті об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: Харківська обл., м. Харків, вулиця Копиловська (вулиця Першої Маївки), будинок 31-А, у власність, володіння чи на підставі іншого права розпорядження Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» чи іншим суб`єктам господарювання, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Харківський завод «ПОЛІМЕРКОНТЕЙНЕР».
У відповідь на даний лист Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський завод «ПОЛІМЕРКОНТЕЙНЕР» направило ГУ ДПС в Одеській області листа за №612/1 від 06.12.2024, в якому зазначило, що вказані нежитлові приміщення, розташовані за адресою: Харківська обл., м. Харків, вулиця Копиловська (вулиця Першої Маївки), будинок 31-А, підприємству не належать і жодна інформація щодо власників чи користувачів нерухомого майна за цією адресою у підприємства відсутня. Разом з тим, Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський завод «ПОЛІМЕРКОНТЕЙНЕР» є власником нежитлових приміщень по вулиці Копиловська (вулиця Першої Маївки), будинок 31, у м Харкові, однак ані Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ», ані іншим суб`єктам господарювання, зазначеним у запиті ГУ ДПС в Одеській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський завод «ПОЛІМЕРКОНТЕЙНЕР» не передавало у власність, в користування чи на підставі будь-якого іншого права розпорядження жодне з належних підприємству нежитлових приміщень.
Листом за №10/1/08-144/БТ від 12.02.2025 Акціонерне товариство «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» повідомило ГУ ДПС в Одеській області про те, що дата відкриття рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» НОМЕР_1 – 20.01.2022, про що отримане електронне повідомлення-відповідь щодо взяття на облік/закриття рахунку платника податків у контролюючому органі 20.01.2022, рахунок закритий 25.12.2023, про що отримане електронне повідомлення-відповідь щодо взяття на облік/закриття рахунку платника податків у контролюючому органі 25.12.2023.
Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання недійсним договору поставки №4-24, укладеного між відповідачами 02.01.2024, за результатами якого складено податкову накладну на загальну суму 18 309 000,00 грн, та застосування двосторонньої реституції до даного договору шляхом повернення сторін договору у первісний стан.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем наявності правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, як такого, що суперечить моральним засадам суспільства, а також порушує публічний порядок, спрямований на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету та недоведеності фіктивності цього правочину.
Позиція суду апеляційної інстанції
Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Разом з цим, відповідно до підпункту 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі, подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.
У постанові від 14.02.2020 у справі № 640/18643/18 Верховний Суд вказав, що за буквальним змістом цієї норми право контролюючого органу подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб про визнання правочинів недійсними пов`язане із застосуванням встановлених законом наслідків недійсності правочину, визначення позовних вимог, необхідних і достатніх для виконання функцій, покладених на контролюючий орган, є правом цього органу. Обрання способу захисту інтересів держави у сфері оподаткування в межах виконання встановлених законом завдань та функцій є дискреційними повноваженнями контролюючого органу. В усіх випадках, однак, звернення контролюючого органу до суду з позовною заявою про визнання правочину недійсним повинно відповідати його завданням.
Контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи (підпункт 41.1.1. пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України).
У справі, що розглядається, Головне управління ДПС в Одеській області, як контролюючий орган, відповідно до повноважень, наданих підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, оспорює дійсність укладеного відповідачами договору поставки №4-24 від 02. 01.2024 з підстав недодержання вимоги щодо відповідності вказаних правочинів інтересам держави і суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України).
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, підпункт 5.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі №918/204/18).
Так, за приписами частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Колегія суддів зауважує, що у законодавстві відсутні визначення понять «інтерес» загалом та «інтерес держави і суспільства» зокрема. Законодавство України не містить ані орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ані критеріїв чи способів їх визначення.
Натомість, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Звідси, як про те вказано у постановах Верховного Суду від 10.06.2021 у справі №10/114/19, від 10.06.2021 у справі № 910/10055/20, від 16.06.2020 у справі № 910/6271/17 та від 24.09.2025 у справі № 904/2383/24, необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення у спорі необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави й суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін та в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.
У постанові від 30.10.2025 у справі №910/9522/24 Верховний Суд наголосив, що встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, частина третя статті 228 Цивільного кодексу України, так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди.
Виходячи з наведеного, колегія суддів підсумовує, що у спірних правовідносинах позивач, як контролюючий орган, наділений законним правом на звернення до суду з позовом про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору поставки та про застосування наслідків недійсності цих договорів, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки такі вимоги обґрунтовані виявленими обставинами щодо безпідставного формування Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» податкового кредиту з податку на додану вартість, що може вплинути на сплату податкового зобов`язання до Державного бюджету України або на право вимагати бюджетне відшкодування сплаченої суми такого податку, відтак, безумовно стосується прав та інтересів держави і суспільства в питаннях добросовісного ведення господарської діяльності та належної сплати податків, які, в свою чергу, є базою для існування усіх державних інституцій, соціального забезпечення, підтримання інфраструктури і т.п.
Як зазначалося вище, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» укладено договір поставки №4-24 від 02.01.2024, який є оспорюваним у цій справі.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання товару/роботи/послуги і подальшою господарською діяльністю.
У статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.
За змістом цієї ж статті господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, передбачено, що господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (підпункт 2.3 пункту 2 Положення).
В силу підпункту 2.4 пункту 2 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи-підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.
Згідно з підпунктом 2.14 пункту 2 Положення первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що, з огляду на вищенаведені приписи законодавства, господарська операція пов`язана не з самим фактом підписання договору, а з фактом руху активів суб`єкта господарювання та руху його капіталу, натомість сам по собі договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки останній свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, у той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг (виконання робіт, передачі товару тощо).
Водночас колегія суддів наголошує на тому, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а тому суду у розгляді даної справи, окрім обставин оформлення первинних документів, необхідно дослідити факт наявності або відсутності реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).
У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту поставки спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити цей факт іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення такої поставки, зокрема, доказами, які свідчать про відображення здійснення спірних господарських операцій з поставки та отримання товару в податковому обліку господарських товариств.
Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.02.2020 у справі №909/1073/17, від 04.11.2019 у справі №905/49/15 та від 04.07.2018 у справі №908/733/16.
Згідно зі статтею 15 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
В силу підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
За умовами пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а)дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б)дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
До податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг (підпункт «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України).
Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Відповідно до пунктів 201.1, 201.7, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
У постанові від 10.04.2020 у справі №816/4409/15 Верховний Суд виснував, що необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку. З`ясовуючи обставини реальності вчинення господарської операції, слід ретельно перевіряти доводи податкового органу про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або зафіксовані іншими доказами. Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо. Недоведеність фактичного здійснення господарської операції позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з фактично вчиненою господарською операцією учасників правовідносин.
Колегія суддів вбачає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» на підтвердження виконання умов договору поставки №4-24 від 02.01.2024 в частині фактичної передачі товару та його прийняття покупцем у відповідних обсягах та на визначені суми надано копії видаткових накладних.
Поряд з цим, сам факт складання зазначених видаткових накладних не є самостійною підставою для підтвердження того, що такий товар був дійсно поставлений.
Так, умовами договору поставки №4-24 від 02.01.2024 передбачено, що кількість та якість товару, графік поставки, місце поставки та інші умови поставки окремої партії товару визначаються сторонами в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.
В наданих специфікаціях зазначено, що передача товару покупцю відбувається на складі постачальника, тобто на складі Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ».
Разом з тим, судова колегія зауважує, що з наявних у матеріалах справи документів неможливо встановити фактичну адресу місцезнаходження складу Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ», де здійснювалося відвантаження товару. Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» не підтвердило належними доказами спосіб і місце отримання товару у постачальника, зокрема, яким чином здійснювалося його транспортування та за якою конкретною адресою відбувалася передача товару.
Також судова колегія вважає за необхідне дослідити походження товару, наданого Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», з метою встановлення фактичних джерел його формування, умов отримання та подальшого обігу у господарській діяльності, оскільки зазначені обставини є ключовими для оцінки реальності спірних господарських операцій.
Як вже було зазначено, Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» нібито поставило Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» товар, а саме: шрот із насіння соняшнику та соняшникову олію, які були предметом спірних господарських операцій за договором поставки №4-24 від 02.01.2024 та відображені у відповідних первинних документах, складених сторонами.
Натомість судовою колегією було встановлено, що згідно з наявним балансом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» за даними ЄРПН та ЗЕД за період з 01.01.2021 по 04.09.2024, за товарами кодів 2306 та 1512 операції з придбання (графа «Купівля») відсутні, позаяк у графі «Продаж» відображено реалізацію: 60 369 тонн макухи на суму 66 060,6 тис. грн (ПДВ 13 212,1 тис. грн) та 23 262 тонн соняшникової олії на суму 131 129,1 тис. грн (ПДВ 26 225,8 тис. грн), при цьому зафіксовано відповідні відхилення за кількістю та сумами ПДВ.
Таким чином, з наведеного вбачається, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» відсутні дані щодо придбання або імпорту відповідного товару, що ставить під сумнів формування у нього належного товару для його подальшої реалізації.
Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували походження зазначеного товару, поставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС», зокрема документів щодо його придбання у третіх осіб або ввезення на митну територію України.
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» не надало жодних пояснень щодо джерел походження відповідного товару, порядку його формування та обставин його отримання, що додатково унеможливлює встановлення фактичних обставин щодо формування товарного ресурсу, який був предметом подальших господарських операцій.
Судова колегія звертається до інформації, викладеної в узагальненій податковій інформації №34/20-40-07-13/38530617 від 01.11.2024 щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» за звітні періоди з 01.01.2021 по 09.09.2024, яка сформована за результатами аналізу фінансово-господарської діяльності товариства, операцій з контрагентами та показників податкової звітності з ПДВ.
Зазначеною інформацією встановлено наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» ознак ризиковості здійснення господарської діяльності, зокрема, у зв`язку з незначною кількістю штатних працівників (1 особа), відсутністю земельних ділянок та інформації про транспортні засоби. Водночас у формах податкової звітності (20-ОПП) задекларовано об`єкти оподаткування, зокрема складські приміщення, магазин, офіс, морозильні камери та колісну техніку, однак у зв`язку з відсутністю реєстраційних даних щодо цих об`єктів неможливо встановити їх фактичну наявність та реальність використання у господарській діяльності товариства.
З наведеного вбачається, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» були фактично відсутні належні виробничі, матеріально-технічні та організаційні потужності, необхідні для виготовлення заявлених обсягів соняшникової олії та шроту, що свідчить про неможливість самостійного виробництва відповідного товару.
При цьому Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» не спростовано зазначених обставин, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували залучення третіх осіб, виробничих потужностей інших суб`єктів господарювання для виготовлення відповідного товару, який у подальшому був реалізований Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС».
Отже, у сукупності з відсутністю належних та допустимих підтверджуючих документів судова колегія зазначає, що вищевказане унеможливлює встановлення реальних обставин виготовлення товару, зокрема фактичних умов, процесу та суб`єктів його виробництва, а також не дає змоги підтвердити його походження та обсяг введення у господарський обіг.
Крім того, апеляційний господарський суд вважає за необхідне зауважити на тому, що листом за №10/1/08-144/БТ від 12.02.2025 Акціонерне товариство «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ» повідомило ГУ ДПС в Одеській області про те, що дата відкриття рахунку Товариству з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» НОМЕР_1 – 20.01.2022, про що отримане електронне повідомлення-відповідь щодо взяття на облік/закриття рахунку платника податків у контролюючому органі 20.01.2022, рахунок закритий 25.12.2023, про що отримане електронне повідомлення-відповідь щодо взяття на облік/закриття рахунку платника податків у контролюючому органі 25.12.2023.
Відповідно до умов пункту 6.1. договору поставки №4-24 від 02.01.2024 розрахунки здійснюються покупцем за кожну партію поставленого товару. Перерахування грошових коштів здійснюється на поточний рахунок постачальника, вказаний у договорі.
Як вбачається з матеріалів справи, у вказаному договорі передбачено здійснення розрахунків саме на банківський рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» НОМЕР_1 у Акціонерному товаристві «БАНК «УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ», який був закритий 25.12.2023.
При цьому договір поставки був укладений між відповідачами 02.01.2024, а видаткові накладні оформлювалися в період з 03.01.2024 по 06.02.2024, тобто фактично всі розрахунки за вказаним договором мали б здійснюватися вже після закриття відповідного рахунку, що унеможливлює підтвердження належного порядку їх проведення. Жодних інших рахунків або альтернативних способів розрахунків за договором сторонами не визначено та під час розгляду справи не надано.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів здійснення розрахунків Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» за поставлений товар, зокрема відсутні платіжні доручення, банківські виписки, квитанції або інші фінансові документи, які б підтверджували факт оплати чи руху коштів між сторонами.
Враховуючи наведене, судова колегія зазначає, що неможливо достеменно встановити факт розрахунків за вказаним договором, що є однією з підстав для оцінки реальності виконання зазначеного договору та фактичного здійснення господарських операцій між сторонами.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201, пункту 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Згідно з пунктом 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17).
Обставини, які підлягають встановленню судом у справі - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії/події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2025 у справі №420/26018/24 скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 та ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволені адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» до Головного управління ДПС в Одеській області, Державної податкової служби України про:
-визнання протиправним та скасування рішення Комісії Головного управління ДПС в Одеській області з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН №95682 від 08.08.2024 про відповідність Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» пункту 8 критеріїв ризиковості платника податку;
-зобов`язання Головного управління ДПС в Одеській області, виключити Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» з переліку ризикових платників податків;
-визнання протиправними та скасування рішення Комісії з питань зупинення реєстрації податкової накладної/ розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних Головного управління ДПС в Одеській області №11544036/43766790 від 01.08.2024, №11544037/43766790 від 01.08.2024;
-зобов`язання Державної податкової служби України зареєструвати податкові накладні №1 від 04.07.2024, №2 від 09.07.2024 Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» в Єдиному реєстрі податкових накладних за датою їх фактичного отримання.
Так, з даної постанови вбачається, що ГУ ДПС в Одеській області відмовило в реєстрації податкових накладних, що були складені Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» на підставі господарських операцій з реалізації товару, придбаного останнім на підставі укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» договору поставки №4-24 від 02.01.2024.
Також, як вбачається з даної постанови, на підставі встановлених обставин, судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» до податкового органу не було надано усіх необхідних та належних документів, які б дійсно підтверджували факт виконання господарських операцій між позивачем та його контрагентами, та спростували б сумнів, який виник у податкового органу з приводу підтвердження реальності господарських операцій із наведеними контрагентами. 
Таким чином, наданими відповідачами первинними документами достеменно не підтверджено настання відповідної події.
За визначенням, наведеним у пункті 14.1.231 статті 14 Податкового кодексу України, розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності. Економічний ефект, зокрема, але не виключно, передбачає приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.
Разом з тим, судом встановлено, що у спірних правовідносинах формальне укладення відповідачами спірного договору не має розумної економічної причини (ділової мети). Відсутність у межах правочину у формі договору розумної економічної причини (ділової мети) призводить до відсутності об`єкта справляння ПДВ.
На переконання суду апеляційної інстанції, склавши первинні документи бухгалтерського обліку, які не підтверджують фактичного здійснення господарської операції, відповідачі діяли узгоджено, маючи умисел та переслідуючи мету: створення формальних підстав виникнення права на податковий кредит з податку на додану вартість.
Податковий кредит з податку на додану вартість дає право платнику податків на бюджетне відшкодування сплаченої суми податку або ж зменшення податкового зобов`язання. Отже, правочин, який уклали відповідачі, суперечить інтересам держави і суспільства в питаннях ведення господарської діяльності й оподаткування.
Держава, як і суспільство, зацікавлена у веденні платниками податків господарської діяльності відповідно до вимог закону та сплаті податків, оскільки від цього залежить спроможність виконувати зобов`язання перед громадянами, заради і завдяки яким вона існує.
В даному ж випадку, відповідачі діяли спільно і узгоджено, розуміючи, що їх дії завідомо суперечать інтересам держави й суспільства.
Враховуючи наведене у сукупності, судова колегія доходить висновку, що у правовідносинах, які виникли за оспорюваним договором поставки №4-24 від 02.01.2024, мають місце безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів та з метою формування безпідставної податкової вигоди, що безумовно суперечить інтересам держави і суспільства та в розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України є підставою для визнання такого договору недійсним.
Щодо висновку суду першої інстанції, що видаткові накладні, які містять підписи уповноважених осіб продавця та покупця, відтиски їх печаток, впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів сторін договору та свідчать про участь останніх у господарських операціях, а отже, є належними та допустимими доказами у розумінні статті 79 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджують настання реальних наслідків виконання умов договору поставки, судова колегія зазначає наступне.
У постанові від 10.04.2020 у справі № 816/4409/15 Верховний Суд виснував, що недоведеність фактичного здійснення господарської операції позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з фактично вчиненою господарською операцією учасників правовідносин.
Отже, у випадку відсутності фактичного здійснення господарської операції первинні документи, зокрема видаткові накладні, втрачають належну доказову силу та не можуть самостійно підтверджувати реальність господарських операцій.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що формальне оформлення первинних документів без підтвердження фактичного руху товару та реального виконання господарських операцій є недостатнім для визнання таких операцій реальними.
Стосовно висновку суду першої інстанції, що узагальнена податкова інформація не є самостійним документом, а лише може бути використана під час проведення перевірок, натомість належним доказом встановлення порушень є акт перевірки, який фіксує факти порушення платником податків вимог податкового законодавства та який є підставою для визначення розміру податкових зобов`язань зі сплати відповідних податків, судова колегія зазначає наступне.
Як було встановлено, відповідно до узагальненої податкової інформації №34/20-40-07-13/38530617 від 01.11.2024 ГУ ДПС в Харківській області проаналізувала діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» за період з 01.01.2021 по 09.09.2024 та встановила ймовірні порушення при формуванні ПДВ: податкові зобов`язання задекларовано на суму 111,2 млн грн, а податковий кредит - 97,3 млн грн, при цьому в обох випадках можливе недотримання норм податкового законодавства; остаточні висновки щодо правомірності цих показників можуть бути зроблені лише після проведення документальної перевірки.
Разом з тим, 02.02.2023 ГУ ДПС у Харківській області складено акт про неможливість проведення перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ», в якому зазначено, що під час виїзду 01.02.2023 за адресою: м. Харків, вул. Максиміліанівська, 11, не виявлено ознак діяльності підприємства чи присутності його посадових осіб, у зв`язку з чим не вдалося вручити направлення та наказ на проведення перевірки.
З наведеного вбачається, що перевірка не відбулася саме з підстав відсутності представників Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» за його місцезнаходженням, що унеможливило вручення уповноваженим особам підприємства направлень та наказу на проведення перевірки і, відповідно, її проведення.
Відповідно до пунктів 74.1, 74.3 статті 74 Податкового кодексу України податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, зберігається в базах даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, для формування та реалізації єдиної державної податкової політики.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19, визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Між тим, відповідачами не було надано належних і допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та надані ним докази щодо безтоварного характеру господарських операцій та, як наслідок, щодо відсутності фактичного здійснення таких операцій.
Водночас, судова колегія звертає увагу, що надані Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» докази подальшої реалізації товару, який, за його твердженням, був придбаний у Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ», самі по собі не підтверджують фактичного здійснення господарських операцій саме між відповідачами. Подальший рух товару в господарському обігу не є належним доказом реальності первинної операції, оскільки не підтверджує ані факту його постачання, ані виконання договірних зобов`язань між відповідними сторонами.
За таких обставин, зазначені докази не спростовують доводів позивача та не підтверджують реальність спірних господарських операцій, у зв`язку з чим судова колегія не приймає їх як належні та достатні для доведення позиції Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС».
Враховуючи наведену вище сутність принципу змагальності сторін та стандарту доказування «вірогідності доказів», вирішуючи спір у цій справі, суд апеляційної інстанції враховуючи наведені вище норми процесуального закону та оцінивши належність та допустимість кожного доказу окремо і у сукупності, врахувавши стандарт доказування «вірогідності доказів», дійшов висновку про доведеність позивачем факту безтоварності господарських операцій, що виникли за оспорюваним договором поставки №4-24 від 02.01.2024, оскільки доводи позивача та надані ним докази є більш вірогідними порівняно з доказами та доводами відповідача, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним вказаного договору є правомірними та підлягають задоволенню.
Розглянувши заяву Головного управління ДПС в Одеській області (вх.№5276/25/Д6 від 29.04.2026) про відмову від частини позовних вимог про застосування двосторонньої реституції, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України серед основних засад (принципів) господарського судочинства законодавець визначив диспозитивність, зміст якого розкривається в статті 14 Господарського процесуального кодексу України.
Так, відповідно до частини другої статті 14 Господарського процесуального кодексу України учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Зміст принципу диспозитивності у господарському судочинстві деталізований в статтях 46, 191, 274 Господарського процесуального кодексу України.
В силу положень пункту 1 частини другої статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 справі №914/1658/15 вказав, що відмова від позову є виключним процесуальним правом позивача, яке реалізовується ним на власний розсуд, а компетенція суду при вирішенні питання при прийняття відмови від позову обмежується перевіркою відповідності поданої заяви формальним вимогам процесуального законодавства та з`ясуванням обставин порушення прав та інтересів інших осіб внаслідок вчинення позивачем відповідних дій. У той же час суд не має повноважень та не повинен з`ясовувати причини реалізації позивачем свого процесуального права.
Заява про відмову від частини позовних вимог підписана представником позивача Ковальовою Златою Русланівною, повноваження якої підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
За приписами статті 274 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 191, 192 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.
Відповідно до частини третьої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що підстави, передбачені частиною п`ятою статті 191 Господарського процесуального кодексу України, для не прийняття відмови Головного управління ДПС в Одеській області від частини позовних вимог, відсутні, колегія суддів дійшла висновку про прийняття відмови позивача від позовних вимог про застосування двосторонньої реституції і закриття провадження у справі №916/5783/24 в частині позовних вимог про застосування двосторонньої реституції.
Висновки суду апеляційної інстанції
Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно із частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Головного управління ДПС в Одеській області та скасування рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору поставки №4-24 від 02.01.2024, укладеного між відповідачами, з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалення нового рішення про задоволення позову в цій частині та зміні в частині розподілу судових витрат. 
Розподіл судових витрат
Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідачів.
Щодо додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 справі №916/5783/24.
Частиною першою статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У частині третій цієї ж статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Тобто, законодавець розрізняє два види судових витрат: 1) судовий збір, порядок розподілу якого визначається Господарським процесуальним кодексом України, Законом України «Про судовий збір», і 2) витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать витрати, визначені в частині третій статті 123 Господарського процесуального кодексу України і які розподіляються в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.
Рішення суду першої інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат (пункт 2 частини п`ятої статті 238 Господарського процесуального кодексу України).
Частинами першою та третьою статті 244 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо він не вирішив питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі №911/3312/21 зазначила, що аналіз положень статті 244 Господарського процесуального кодексу України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.
Зазначена правова позиція узгоджується також із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.05.2021 у справі №905/1623/20, Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №922/2665/17, від 12.01.2021 у справі №1540/4122/18, від 17.02.2021 у справі №522/17366/13-ц, від 25.03.2021 у справі №640/15192/19.
Таким чином, скасування Південно-західним апеляційним господарським судом цією постановою рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі №916/5783/24 з прийняттям нового рішення про задоволення позову є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення від 15.12.2025 у даній справі, прийнятого відповідно до вимог статті 244 Господарського процесуального кодексу України та відмови у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТРІКС» (вх.№2-1889/25 від 03.12.2025) про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5783/24.
Щодо клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» б/н від 17.03.2026 (вх.№1119/26) про стягнення витрат, пов`язаних з апеляційним переглядом справи №916/5783/24 в суді апеляційної інстанції, то судова колегія зазначає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області було задоволено. За таких обставин, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, підстави для покладення судових витрат Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» на позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 129, 191, п.4 ст.231, 269, 270, 274, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

1.Заяву Головного управління ДПС в Одеській області (вх.№5276/25/Д6 від 29.04.2026) про відмову від частини позовних вимог задовольнити.
2.Прийняти відмову Головного управління ДПС в Одеській області від позовних вимог про застосування двосторонньої реституції.
3.Визнати нечинним рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про застосування двосторонньої реституції.
4.Закрити провадження у справі №916/5783/24 в частині позовних вимог про застосування двосторонньої реституції.
5.Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити.
6.Рішення Господарського суду Одеської області від 01.12.2025 у справі №916/5783/24 скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання недійсним договору поставки №4-24 від 02.01.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ», позовні вимоги в цій частині задовольнити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
«Позовні вимоги Головного управління ДПС в Одеській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» задовольнити.
Визнати недійсним договір поставки №4-24 від 02.01.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ». 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» на користь Головного управління ДПС в Одеській області 1514 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» на користь Головного управління ДПС в Одеській області 1514 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви».
7.Додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 15.12.2025 у справі №916/5783/24 скасувати.
8.Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТРІКС» (вх.№2-1889/25 від 03.12.2025) про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5783/24.
9.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛТРІКС» на користь Головного управління ДПС в Одеській області 2271 витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
10.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА КОМПАНІЙ «СВІТОЧ» на користь Головного управління ДПС в Одеській області 2271 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повну постанову складено 13.05.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя О.Ю. Аленін