Номер провадження: 22-ц/813/2130/26 
Справа № 947/3253/24
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Огренич І.В. 14 лютого 2025 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 348089 грн., моральну шкоду у розмірі 100000 грн., витрати на правничу допомогу та судовий збір.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.12.2019 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Matsubishi Carizma», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушила правила дорожнього руху та допустила зіткнення з автомобілем «Lexus RX400» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав позивачу. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року (справа № 947/18326/20) ОСОБА_2 було визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначене покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 6800 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Страховою компанією ПрАТ СК «ПЗУ України» було виплачено на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 100000 грн., однак, вважаючи його розмір недостатнім, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та надав висновок експерта № 6754 від 21.06.2020 року, яким обґрунтовував розмір нанесеної матеріальної у шкоди у розмірі 446089 грн., що відповідає повної вартості транспортного засобу. Моральна шкода обґрунтована стресом позивача, занепокоєнням за своє життя та здоров`я, порушенням звичайного ритму життя та позбавленням можливості швидко пересуватися по місту на власному транспортному засобі.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : матеріальну шкоду в розмірі 41942,01 грн.; моральну шкоду у розмірі 2000 грн.; судові витрати у розмірі 1211,20 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок експерта №6754 від 21.06.2020 року є належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за дачу свідомо неправдивого висновку встановлений Законом України «Про судову експертизу», яким керується експерт, як спеціальним законом в момент провадження своєї професійної діяльності.
Щодо тверджень суду першої інстанції про ненадання квитанції про оплату вартості евакуатора за Актом виконаних робіт від 08.01.2020 року, то апелянт вважає, що вказаний акт було видано виконавцем після здійснення перевезення автомобіля, тобто після здійснення оплати послуг, що і є підтвердженням того, що апелянтом було понесено збитки за перевезення транспортного засобу.
Щодо відшкодування моральної шкоди, то на думку ОСОБА_1 , судом не було враховано, що в результаті протиправних дій відповідача апелянт залишився без автомобіля, був змушений пересуватися громадським транспортом, а отже, повністю змінив ритм життя, що завдало останньому значних моральних страждань.
Крім того, судом в оскаржуваному рішенні взагалі не вирішувалося питання про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 14000 грн., які було заявлено при подачі позову, а також необґрунтовано розмір судового збору, який підлягав стягненню з відповідача на користь позивача.
Сторони про розгляд справи на 21.04.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_2 та її представник, представник ОСОБА_1 . 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З матеріалів справи вбачається, що 30.12.2019 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Matsubishi Carizma», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушила правила дорожнього руху та допустила зіткнення з автомобілем «Lexus RX400» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на момент ДТП належав ОСОБА_1 .
Вина відповідачки у дорожньо-транспортний пригоді встановлена вироком Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року у справі № 947/18326/20, який залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2022 року та постановою Верховного Суду від 08.06.2023 року.
Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що відповідальність ОСОБА_2 була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПрАТ СК «ПЗУ України».
Позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 100000 грн. від ПрАТ СК «ПЗУ України», що відповідає ліміту відшкодування за шкоду, заподіяну майну, відповідно до полісу ЕР.190275947 від 11.06.2019 року.
З наданого до суду висновку експерта № 6754 від 21.06.2020 року вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Lexus RX400» реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, яка сталася 30.12.2019 року, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент ДТП та становить 446089 грн.; ринкова вартість автомобіля «Lexus RX400» реєстраційний номер НОМЕР_2 , з урахуванням аварійних пошкоджень, отриманих в ДТП, яка сталася 30.12.2019 року, становить 167627 грн.
Заявлена позивачем сума матеріальної шкоди, визначається як 446089 грн. (вартість матеріального збитку) за вирахуванням 100000 грн. (вартість виплаченого страхового відшкодування) та становить 346089 грн.
Представником відповідачки до суду першої інстанції були надані копія страхового акту, копія Звіту № SOS-200106-192209 від 21.01.2020 року, копія Звіту № 77/02/20 від 02.02.2020 року.
Відповідно до страхового акту, вартість транспортного засобу марки «Lexus RX400» реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 266062,80 грн. Сума зниження, у зв`язку із лімітом відшкодування, становить 41942,01 грн.
Аналогічна вартість транспортного марки «Lexus RX400» зазначена в Звіті № SOS-200106-192209 від 21.01.2020 року та в Звіті № 77/02/20 від 02.02.2020 року.
Вартість залишкової вартості транспортного засобу марки «Lexus RX400» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який залишився у власності позивача після ДТП, відповідно до страхового акту, копії Звіту № SOS_-200106-192209 від 21.01.2020 року та копії Звіту № 77/02/20 від 02.02.2020 року становить 124120,79 грн.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечувався той факт, що транспортний засіб «Lexus RX400» реєстраційний номер НОМЕР_2 , після ДТП пригоди залишався у власності позивача, а пізніше був проданий третій особі.
Згідно ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відповідно до вимог ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За ст. ст. 3, 6, п. 22.1 ст. 22, ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Таким чином Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальників - заподіювача шкоди; страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого; у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи; у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством; страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.
Згідно положень п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Згідно п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна.
Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
За змістом ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Таким чином, за змістом вказаних норм матеріального права вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, можуть бути заявлені у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Щодо наданого позивачем висновку експерта, то колегія суддів погоджується із доводами суду, що у вказаному висновку № 6754 від 21.06.2020 року відсутні відомості про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 року №522/1029/18 зазначила, що ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Не попередження експерта про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку тягне за собою неналежність експертного висновку.
У даному випадку, у наданому позивачем висновку експерта № 6754 від 21.06.2020 року відсутні відомості про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.
Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що висновок експерта № 6754 від 21.06.2020 року, складений судовим експертом Федотовим Ф.В., не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом, а тому суд при визначенні розміру матеріального збитку враховує надані до суду матеріали страхової справи.
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що висновок експерта №6754 від 21.06.2020 року є належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за дачу свідомо неправдивого висновку встановлений Законом України «Про судову експертизу», яким керується експерт, як спеціальним законом в момент провадження своєї професійної діяльності.
Колегія суддів зазначає, що такі доводи апелянта ґрунтуються на власному тлумаченні норм права, зокрема, положень ст.і 4 Закону України «Про судову експертизу», у якій вказано, що незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються, у тому числі, кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу свідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Однак, положення вказаної статті не свідчать про те, що при проведенні будь-якої експертизи кожний експерт автоматично є попередженим про кримінальну відповідальність за дачу свідомо неправдивого висновку.
Також колегія суддів звертає увагу апелянта, що у постанові Верховного Суду від 05.04.2024 року у справі №420/5521/19 Верховний Суд виклав правовий висновок, відповідно до якого суд, беручи до уваги висновок експерта як доказ у справі, зобов`язаний здійснити перевірку попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України; недотримання судом такої вимоги не може вважатися формальним порушенням норм процесуального закону, оскільки КАС/ЦПК України визначає це обов`язковою вимогою, від якої залежить допустимість чи недопустимість висновку як доказу.
Щодо вимог позову про стягнення з відповідача 2800 грн. витрат на проведення експертного дослідження, то колегія суддів зазначає, що згідно з вимогами ч. 6-9 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
У даному випадку, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій висновок експерта № 6754 від 21.06.2020 року визнаний неналежним доказом у справі, то правові підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 з відповідача його вартості - відсутні.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно страхового акту, Звіту № SOS-200106-192209 від 21.01.2020 року та Звіту № 77/02/20 від 02.02.2020 року вартість транспортного засобу марки «Lexus RX400» реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 266062,80 грн.
Вартість залишкової вартості транспортного засобу марки «Lexus RX400» реєстраційний номер НОМЕР_2 , відповідно до страхового акту, копії Звіту № SOS_-200106-192209 від 21.01.2020 року та копії Звіту № 77/02/20 від 02.02.2020 року становить 124120,79 грн.
Вартість отриманого страхового відшкодування позивачем становить 100000 грн.
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір нанесеної матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідачки, визначається як різниця між вартістю транспортного засобу марки (266062,80 грн.) за вирахування залишкової вартості транспортного засобу (124120,79 грн.) та суми страхового відшкодування (100000,00 грн.) та становить 41942,01 грн.
При визначенні розміру матеріального збитку судом вірно враховано правову позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 14.04.2022 року у справі № 205/7747/18, згідно якої суд повинен враховувати принцип добросовісності, який полягає у певному стандарті поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки.
Колегія суддів погоджується із висновком суду, що поведінка позивача щодо залишення собі залишків автомобіля і їхня реалізація, а також вимога про відшкодування йому повної вартості вказаного автомобіля за ціною станом на час ДТП не є добросовісними.
На підтвердження витрат з перевезення автомобіля після події ДТП у розмірі 2000,00 грн. ОСОБА_1 надав до суду Акт виконаних робіт №003 від 08.01.2020 року, який видано ФОП ОСОБА_3 . Однак, квитанцію про сплату послуг за актом виконаних робіт позивачем надано не було, на підставі чого суд правильно вважав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесені збитки в цій частині, та залишив їх без задоволення.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що Акт виконаних робіт від 08.01.2020 року було видано виконавцем після здійснення перевезення автомобіля, тобто після здійснення оплати послуг, що і є підтвердженням того, що апелянтом було понесено збитки за перевезення транспортного засобу.
Колегія суддів приймає до уваги, що у вказаному вище Акті зазначено, що оплата за надані послуги проводиться шляхом безготівкового перерахування на розрахунковий рахунок Виконавця суми у розмірі 2000 грн. Таким чином, у Акті виконаних робіт від 08.01.2020 року Сторонами визначено порядок оплати таких робіт, однак, жодного доказу перерахування грошових коштів в сумі 2000 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_3 . ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанцій не надано.
На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що доводи апелянта є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Щодо відшкодування моральної шкоди.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що внаслідок пошкодження з вини відповідача транспортного засобу «Lexus RX400» реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 безсумнівно була заподіяна моральна шкода, що полягає у його переживаннях внаслідок такого пошкодження майна та необхідності його відновлення та ремонту. Позивач також докладав додаткові зусилля для отримання компенсації за пошкодження транспортного засобу.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості та приймати до уваги, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.12.2020 року у справі 752/17832/14-ц.
Однак, колегія суддів, врахувавши наведені вище вимоги закону, оцінивши характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, перенесених ОСОБА_1 , вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. є неспівмірним із розміром спричиненої шкоди.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, дійшов до висновку про те, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10000,00 грн. на користь позивача є достатнім, співмірним та справедливим, хоча і має суто умовний вираз, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю.
Щодо судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, при подачі позову ОСОБА_1 заявленому вимогу про стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 14000 грн., на підтвердження понесення яких надано єдиний доказ - квитанцію до прибуткового касового ордера №01-06 від 30.06.2023 року.
З приводу викладеного колегія суддів зазначає, що у рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України», від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява №19336/04, зроблено висновок, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Крім цього, підставою для відмови у розподілі витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі може бути ненадання переліку послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом (постанова Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17).
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або впродовж п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду.
Водночас, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16).
У даному випадку колегія суддів приймає до уваги, що позивач не надав до суду примірника договору про надання правничої допомоги адвокатом, як і не надано переліку робіт, виконаних адвокатом, на підставі чого суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити не лише порядок обчислення гонорару та його розмір, а й пересвідчитись, що отримані адвокатом кошти за наданими квитанціями до прибуткового касового ордера сплачені за представництво заявника саме у цій справі.
Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в сумі 14000 грн.
Щодо стягнутого судом першої інстанції судового збору в сумі 1211,20 грн., то його розмір був визначений судом пропорційно задоволеним вимогам позову.
При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим мотивувальна та резолютивна частини рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2025 року підлягають зміні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2025 року - змінити.
Викласти мотивувальну частину судового рішення у редакції цієї постанови:
Абзац третій резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2025 року викласти у наступній редакції:
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 29 травня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе