Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/1505/26
Провадження № 2/711/1480/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Кобилка Є.О.
за участі:
представника відповідача адвокат Хорошуна С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», в особі представника – адвоката Усенка М.І., який діє на підставі ордеру серії ВС №1381377 від 02.07.2025 року, звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на його (позивача) користь заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №3109225 від 26.10.2020 року в загальній сумі 19 680 грн. та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 662,40 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000грн. 
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 26.10.2020р. між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір про надання споживчого кредиту №3109225, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 6 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені договором. Внаслідок порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів за ним утворилась заборгованість. 26.05.2021р. між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» був укладений договір про відступлення прав вимоги №ККАУ-26052021, на підставі якого до позивача перейшло право грошової вимоги за договором про споживчий кредит №3109225 від 26.10.2020р. Відповідач всупереч умов договору про надання споживчого кредиту не здійснював погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед позивачем, внаслідок чого станом на дату звернення до суду з даним позовом розмір заборгованості відповідача складає 19 680 грн., з яких: 6 000 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 13 680 грн. – заборгованість за процентами. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду.
Відповідач частково заперечив проти позовних вимог та у наданому суду письмовому відзиві зазначив, що визнає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6 000 грн. та процентами, що нараховані в межах строку дії кредитного договору (30 днів) в розмірі 3 420 грн., а всі інші нарахування, які відбулись після 25.11.2020р. на загальну суму 10 260 грн., не визнає, оскільки вони нараховані незаконно, тоді як кредитор не має права нараховувати проценти за користування кредитом поза межами строку кредитування. 
23.02.2026р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Одночасно з відкриттям провадження у справі, за клопотанням представника позивача судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою зобов`язано АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надати суду інформацію щодо успішності транзакції, здійсненої 26.10.2020р. в сумі 6 000 грн. на банківську картку № НОМЕР_1 , власником якої є відповідач, та чи були зараховані грошові кошти за цією транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти № НОМЕР_1 .
На виконання ухвали суду від 23.02.2026р. від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на адресу суду 19.03.2026р. надійшли запитувані судом відомості.
08.05.2026р. від представника відповідача – адвоката Хорошун С.А., який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 15.04.2026р. №4-23-2026-003628, – на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування позиції відповідача стосовно позовних вимог. Додатково у відзиві викладені заперечення щодо обґрунтованості вимог про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в сумі 8 000 грн., оскільки такі витрати не підтверджені належним чином, а їх розмір неспівмірний зі складністю справи та не відповідає критеріям реальності та виправданості.
12.05.2026р. від представника позивача – адвоката Усенка М.І., – на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У такій заяві вказується, що пунктами 1.5.2 та 3.1 кредитного договору передбачено, що нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення. У зв`язку з цим проценти за користування кредитними коштами продовжували нараховуватися у межах періоду прострочення, однак не більше 90 календарних днів, тобто до 23.01.2021р. включно, що повністю відповідає погодженим сторонами умовам договору. Таким чином, проценти були прямо погоджені сторонами у письмовій (електронній) формі, їх розмір та порядок нарахування відповідають умовам договору та вимогам ст.ст. 1048, 1054, 1056-1, 625 ЦК України.
В судове засідання представник позивача не з`явився, однак надав суду клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі та зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі. 
Представник відповідача – адвокат Хорошун С.А. – в судовому засіданні пояснив, що відповідач визнає наявність в нього заборгованості з повернення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, що нараховані в межах строку дії кредитного договору, тобто в межах 30 днів. Зазначив, що відповідач визнає позовні вимоги в частині суму боргу в розмірі 9 420 грн., а решту позовних вимог заперечує, оскільки відповідні проценти нараховані неправомірно. Також просив зменшити розмір витрат позивача на правову допомогу до 3 000 грн.
19.05.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі.
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надавало фінансові послуги, зокрема з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з використанням власної інформаційно-телекомунікаційної системи, яка являє собою програмний комплекс, що включає інтернет-сторінку з доменним ім`я https://creditplus.ua, особисті кабінети споживачів, облікову реєструючу систему, доступ до якої забезпечується через веб-сайт (https://creditplus.ua) або мобільний додаток («CreditPlus»).
Згідно договору про надання споживчого кредиту №3109225 від 26.10.2020р. (далі – Договір кредиту), укладеного в електронній формі між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник), кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит на суму 6 000 грн. строком на 30 днів, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом /а.с. 14-17/. 
Умовами договору передбачено, що кредит надається на споживчі потреби, строком на 30 днів зі сплатою стандартної процентної ставки в розмірі 1,90% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.4, п. 1.5.1 Договору кредиту). 
Аналогічні умови кредитування передбачені і у Паспорті споживчого кредиту /а.с. 18-19/.
На підставі Договору кредиту відповідач отримав від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» 26.10.2020р. суму коштів в розмірі 6 000 грн. шляхом грошового переказу на його банківську картку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується відповідним листом банку /а.с. 63/ та не заперечується відповідачем.
Сторони визнають ту обставину, що відповідач не здійснював повернення кредиту та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, що передбачені умовами Договору кредиту. 
Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» складеного станом на 25.05.2021р., розмір заборгованості позичальника за кредитним договором №3109225 складає 19 680 грн., яка складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту – 6 000 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом – 13 680 грн. /а.с. 20-24/.
26.05.2021р. між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладено договір відступлення прав вимоги №ККАУ-26052021, за умовами якого ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло шляхом купівлі належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права грошової вимоги до боржників, що визначені в реєстрах боржників (п. 1.1 договору), в тому числі і права кредитора за Договором кредиту з відповідачем /а.с. 24-29/. 
Згідно змісту реєстру боржників розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складає 19 680 грн. (заборгованість за тілом кредиту – 6 000 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом – 3 420 грн., заборгованість по простроченим відсоткам – 10 260 грн.) /а.с. 29/.
Згідно платіжного доручення від 26.05.2021р. ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» здійснило на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» оплату компенсації за придбання прав вимоги згідно договору відступлення прав вимоги №ККАУ-26052021 від 26.05.2021р. в повному обсязі в розмірі, визначеному в п. 7.1 договору відступлення прав вимоги /а.с. 30/.
Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за Договором кредиту №3109225 від 26.10.2020р., то позивач звернувся до суду з даним позовом.
Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі – ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон №1734). При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. 
Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позовні вимоги обумовлені порушенням відповідачем своїх зобов`язань за Договором кредиту, що був укладений ним з ТОВ «АВЕНТУС Україна». Факт укладання такого договору, умови кредитування та фактичне отримання відповідачем відповідних кредитних коштів від первісного кредитору визнається сторонами. Також відповідач визнає наявність в нього кредитної заборгованості і не заперечує наявності у позивача права вимоги за Договором кредиту. В той же час відповідач зауважив, що заперечує правомірність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення процентів, що нараховані за період часу після 25.11.2020р., оскільки такі проценти нараховані поза межами строку дії Договору кредиту. 
Надаючи оцінку обґрунтованості нарахованих кредитором процентів за користування кредитом умовам Договору кредиту слід зауважити наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналіз змісту умов Договору кредиту свідчить, що сторони погодили зміст понять «строк кредиту» – 30 днів, а також дата повернення кредиту – 25.11.2020р., про що зазначено у п. 1.4 Договору. 
Пунктом 1.5.2 Договору кредиту передбачено, що стандартна процентна ставка 1,9% на день від суми кредиту застосовується у наступних випадках:
1)у межах строку надання кредиту, зазначеного у п.1.4 Договору, якщо споживач не виконав умови зазначені у п. 1.5.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки;
2)у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до п. 4.1-4.6 цього Договору (пролонгація строку кредиту);
3)у межах прострочення, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до а. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України. 
У пункті 6.1 Договору кредиту передбачено, що для цілей цього договору, проценти, що нараховуються в період прострочення вважаються простроченими, та підлягають сплаті відповідно до черговості передбаченої пунктом 6.3 договору, тобто в першу чергу.
Розділ 4 Договору кредиту регламентує порядок пролонгації строку позики і визначає, що продовження строку користування позикою можливе виключно з ініціативи позичальника та згоди позикодавця. 
Здійснюючи тлумачення відповідних умов кредитування суд звертає увагу, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК).
Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19, від 18.04.2022 у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).
У постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
За змістом умов Договору кредиту слід виснувати, що сторони договору визначили, що поняття «строк кредиту» передбачає строк користування позикою, в межах якого позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за визначеною відсотковою ставкою, як плату за користування чужими коштами. При цьому в умовах Договору кредиту сторони передбачили наслідки порушення позичальником такого строку та зміст його відповідальності за прострочення виконання зобов`язань по договору, а також передбачили, що поза межами строку кредитування позичальник зобов`язаний сплачувати кредитору проценти за користування позикою за стандартною процентною ставкою, але протягом строку не більше 90 днів поспіль. 
Варто звернути увагу, що поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно), де зазначила:
«Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.»
Таким чином, тлумачення умов Договору кредиту з урахуванням засад розумності свідчить, що положення такого договору, які передбачають необхідність позичальника сплачувати проценти за стандартною процентною ставкою за користування кредитом понад строку кредиту, але не більше 90 календарних днів поспіль, за своєю правовою природою визначають розмір процентів, які регулюються положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки застосовується виключно до періоду користування кредитними коштами позичальником поза межами «строку користування кредитом», передбаченим договором.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц, від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц про те, що «припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.» 
В цьому контексті суд звертає увагу, що в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами, що фактично нараховані та обчислені за період з 26.10.2020р. по 23.02.2021р. 
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що за умовами Договору кредиту строк виконання відповідачем зобов`язання з повернення кредиту та процентів був визначений сторонами терміном 25.11.2020р. Отже, з 26.11.2020р. настало прострочення виконання відповідачем його кредитних зобов`язань. 
Аналіз змісту наданого позивачем розрахунку розміру процентів свідчить, що розмір процентів нарахований кредитором за 120 днів за ставкою 1,9% на день, з яких 30 днів (з 26.10.2020р. по 24.11.2020р. включно) складає строк кредиту, а 90 днів (період з 26.11.2020р. по 23.02.2021р. включно) – період прострочення. Враховуючи, що строк кредитування за Договором кредиту складав 30 днів, то нараховані первісним кредитором проценти за період з 26.11.2020р. по своїй суті є процентами, що нараховані у зв`язку з простроченням відповідачем виконання його грошового зобов`язання, а відтак є процентами, передбаченими ч. 2 ст. 625 ЦК, тобто узгодженою сторонами умовою за понадстрокове користування позикою.
Таким чином, нарахування заявлених у позові до стягнення процентів у сумі 13 680 грн., що обчислені кредитором за період з 26.10.2020р. по 23.02.2021р., обумовлюється положеннями 1.5.2, 3.1 Договору кредиту та відповідає приписам ч. 2 ст. 625 ЦК, а відтак є обґрунтованими та правомірними. 
Отже станом на 26.05.2021р. (дата відступлення права вимоги) розмір кредитної заборгованості відповідача за Договором кредиту складав 19 680 грн., з яких: тіло кредиту – 6 000грн., проценти за користування кредитом – 13 680 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивач набув право вимоги до відповідача, яке належало первісному кредитору, на підставі договору про відступлення прав вимоги №ККАУ-26052021 від 26.05.2021р., укладеного позивачем з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА».
Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту, але всупереч умов договору відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за ним станом на 26.05.2021р. (дата набуття позивачем права вимоги) обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 19 680 грн. (6 000 грн. - тіло кредиту, 13 680грн. - проценти), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими і правомірними, а тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2 662,40 грн. та оплати послуг правової допомоги.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 2662,40грн в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються відповідача.
З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги №0107 від 01.07.2025р.; акт наданих послуг №1096 від 13.02.2026р.; детальний опис наданих послуг до акту №1096 від 13.02.2026р.
Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідача витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 8 000 грн. Відповідач заперечував щодо обґрунтованості таких вимог посилаючись на те, що розмір таких витрат не відповідає критеріям співмірності та реальності наданих послуг і є необґрунтованим.
Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
Також у постановах Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій з обсягом витраченого часу: 
- усна консультація клієнта щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором – 30хв; 
- ознайомлення з матеріалами кредитної справи – 2год; 
- погодження правової позиції клієнта – 30хв;
- складення позовної заяви – 3год 30хв;
- подання позову.
В той же час суд бере до уваги, що спірні правовідносини стосуються споживчого кредитування по кредиту, розмір тіла якого складає 6 000 грн., а позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною.
Надання правової допомоги обумовлено консультуванням та складанням процесуальних документів, що здійснювалось Адвокатським об`єднанням «АПОЛОГЕТ» на підставі договору про надання правової допомоги №0107 від 01.07.2025р. із строком його дії тривалістю три роки (п. 1.4). До того ж укладання такого договору здійснювалось для комплексного супроводу судових справ зі стягнення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги щодо якої належить клієнту (п. 1.3). Враховуючи, що основним видом діяльності ТОВ «КРЕДИТ КАПІТАЛ» є надання інших фінансових послуг та інші види кредитування, що передбачає надання публічних послуг зі споживчого кредитування, то слід виснувати, що претензійно-позовна робота з боржниками позивача має однотипний характер.
При цьому, суд враховує поведінку сторони відповідача, яка добросовісно поставилася до своїх процесуальних обов`язків і не заперечувала фактичних обставин спірних правовідносин.
Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 8 000 грн. є необґрунтованою, оскільки не співмірна з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно складанням позовної заяви з додатками та клопотання про витребування доказів). 
За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, процесуальну поведінку учасників справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 4 000грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, передумови виникнення спору між сторонами, а також результат розгляду справи судом та зміст і значення остаточного рішення суду для сторін.
Таким чином, загальна сума судових витрат, які слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача складає 6 662,40 грн. (2 662,40 грн. + 4 000 грн.).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1  (дата народження – ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (код ЄДРПОУ 35234236; IBAN НОМЕР_3 , банк отримувача – АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК»; місцезнаходження за адресою: вул. Смаль-Стоцького, 1, 28 корпус, 4-й поверх, м. Львів, 79029) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №3109225 від 26.10.2020р. в розмірі 19 680 грн. та 6 662,40 грн. в якості відшкодування судових витрат, тобто усього стягнути суму коштів в розмірі 26 342,40 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 29.05.2026 року.

Головуючий : В.М. Скляренко