Справа № 178/2013/25

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 

і м е н е м У к р а ї н и 

28 травня 2026 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої - судді:  Лісняк В.В.,
за участі секретаря:  Коваль Л.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Кринички цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачів адвокат Донець В.В. до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах дитини ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації, 
В С Т А Н О В И В:
Представник позивачів звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах дитини ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації, обґрунтовуючи вимоги тим, що позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить квартира  АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності в рівних частинах, що підтверджується свідоцтвом, виданим Управлінням комунальної власності м. Дніпродзержинська міської ради. До 2020 року у квартирі окрім позивачів проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 2008 року народження, яка з 2020 року разом з сином переїхала за місцем реєстрації: АДРЕСА_2 . 23 січня 2024 року рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано. Протягом тривалого часу, але не менше, ніж з 01.01.2020 року по теперішній час, ОСОБА_4 , за місцем реєстрації фактично не проживає. Позивачами не чиняться перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_5 та його матері, права ОСОБА_6 не порушено, він має житло, проживає разом з матір`ю, за адресою реєстрації жодного разу з 01.01.2020 року не з`явився, у позивача відносно квартири не цікавився. Реєстрація ОСОБА_4 у зазначеній квартирі є суто формальною і така формальна його реєстрація в квартирі порушує права позивачів, оскільки ставить останніх у скрутне фінансове становище та порушує права власності позивачів, змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних платежів, унеможливлює отримання останніми права на субсидію. Просить усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою  АДРЕСА_3 , шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням за адресою:  АДРЕСА_4 , що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за даною адресою.
Представник позивачів ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів у справі, позовні вимоги підтримує та просив їх задовільнити, судові витрати залишити за позивачами.
Відповідачці  ОСОБА_3 , у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання направлено судові повістки про виклик до суду. Вказана судова поштова кореспонденція та інші повідомлення повернулись до суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній». Також відповідач ОСОБА_3 про розгляд справи повідомлялася належним чином, інформація про виклик у справі відповідача розміщувалася судом на його офіційній сторінці веб-порталу судової влади України, причину неявки до суду не повідомила. 
Третя особа Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, свого представника у судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до суду направили клопотання, в якому просили справу розглядати без присутності органу опіки та піклування виконавчого комітету міської ради з урахуванням висновку від 19.12.2025 № 8вих-20/887 та найкращих інтересів дитини. 
Таким чином, оскільки відповідачка у судове засідання не з`явилась, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, не надала заяв про розгляд справи за її відсутності, не скористалася правом надання заперечень проти позову, у зв`язку з чим суд за згодою позивачів вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. 
Дослідивши письмові докази по справі, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності в рівних частках належить квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 на підставі Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 21.01.2008 року, виданого Управлінням комунальної власності м.Дніпродзержинська міської ради згідно з розпорядженням від 21 січня 2008 року № 5/267-р, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер 22599397, номер запису 23936 в книзі 209, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18195763 від 21.03.2008.
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Дніпродзержинську Дніпропетрвоської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 12 червня 2008 року Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 347, де батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, рішення набрало законної сили 23 лютого 2024 року.
Згідно довідки про склад сім`ї № 881348255, виданої ТОВ «Абонент ХХІ» 30.07.2025 року, уповноваженим квартиронаймачем/власником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , його сім`я складається з трьох осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - квартиронаймач; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 – онук.
Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Добробут» складено акти 10 листопада 2024 року та 24 липня 2025 року, затверджені начальником юридичного відділу КП КМР «Добробут» щодо факту не проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 з 01.01.2020 року, про що свідчать та підписують сусіди, мешканці будинку АДРЕСА_6 ОСОБА_8 , кв. АДРЕСА_7 ОСОБА_9 .
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
У ч. 1 ст.383 ЦК України таст.150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Близькі за змістом положення містяться в частині першій статті 405 ЦК України.
Згідно ч.2 ст.156 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований у вказаній квартирі з 26.09.2008 року, тобто фактично з народження, що підтверджується копією лицьового рахунку № НОМЕР_3 квартиронаймача ОСОБА_1 по АДРЕСА_5 , виданого ТОВ «Абонент ХХІ» 30.07.2025 року на адвокатський запит.
Згідно із ч. 4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з ч. 1 ст.383 ЦК України , власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 346 ЦК України визначено такі підстави припинення права власності: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Стаття 6 СК України визначає правовий статус особи до 18 років, як дитини. При цьому, малолітніми вважаються особи до 14 років, а неповнолітніми від 14 до 18 років.
Як передбачено ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. 
Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлення форми необхідних для цього документів, регламентується постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» № 265 від 07.02.2022 року, якою затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі Порядок).
Декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування / реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради (п.3 Порядку)
Відповідно до п.14, 15 Порядку, дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди. Дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж задеклароване/зареєстроване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них.
Відповідно до ч.ч. 4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.02.2024 (справа № 465/6496/19).
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» , на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.
Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
У відповідності до зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.
Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Посилання позивача та його представника на те, що неповнолітній ОСОБА_4 протягом тривалого часу відсутній у спірній квартирі, оскільки проживає разом із своєю матір`ю у будинку за місцем її реєстрації, що, на їх думку, є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням є не обгрунтованими з огляду на таке.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Дитина, маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності.
Судом досліджено висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам’янської міської ради від 22 грудня 2025 року у відповідності до якого, виконавчий комітет, ураховуючи інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та той факт, що у випадку визнання його таким, що втратив право користування призведе до порушення охоронюваних законом інтересів дитини і не гарантує збереження його майнових прав, беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини вважають визнання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 ’янське не доцільним.
Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Враховуючи наведене, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки дитина зареєстрована у спірному будинку зі згоди позивача, а позивачем, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє йому перешкоди у користування належним йому жилим приміщенням.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
Згідно ч.1 ст. 177 СК України, батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.
Відповідно до Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них.
Факт не проживання у спірній квартирі не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі дитини, а право користування жилим приміщенням за неповнолітньою дитиною надасть їй у майбутньому визначити свої місце проживання самостійно відповідно до положень частини четвертої статті 29 ЦК України.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом (Постанова Верховного Суду України від 16.12.2020 у справі № 206/4028/18).
Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити.
У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України , у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 81, 89, 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачів адвокат Донець В.В. до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах дитини ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації відмовити. 
Протягом тридцяти днів з дня проголошення на рішення суду всіма учасниками справи може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду. 

Суддя:	  	В.  В.  Лісняк