ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
05.05.2026	Справа № 910/15518/25	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., 
за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.
розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи
За позовом ОСОБА_1 
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ТН Інжиніринг" 
2. Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації
про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання вчинити дії,

За участі представників сторін:
від позивача: Сисов В.С. за ордером від 12.12.2025 року серії АТ № 1121787;
від відповідача-1: не з`явився;
від відповідача-2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТН Інжиніринг" (далі - відповідач-1, Товариство) та Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач-2, Адміністрація) про:
- визнання трудових відносин позивача з Товариством припиненими з 27.11.2025 року, у зв`язку зі звільненням із займаної посади директора за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України;
- зобов`язання уповноважених осіб Адміністрації внести зміни до відомостей про керівника Товариства, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, а саме: виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про позивача як керівника і підписанта Товариства;
- зобов`язання уповноважених осіб Адміністрації внести зміни до відомостей про кінцевого бенефіціарного власника Товариства, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, а саме: виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про ОСОБА_1 як кінцевого бенефіціарного власника Товариства.
Ухвалою від 17.12.2025 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/15518/25, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 14.01.2026 року.
24.12.2025 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Адміністрації від 24.12.2025 року на позовну заяву, в якому остання заперечила проти задоволення вимог позивача та просила здійснювати розгляд справи без участі її уповноваженого представника.
Підготовче засідання у вказаній справі, призначене на 14.01.2026 року, не відбулося, у зв`язку із оголошенням у місті Києві повітряної тривоги.
Ухвалою від 14.01.2026 року господарський суд міста Києва призначив підготовче засідання у справі № 910/15518/25 на 04.02.2026 року.
Разом із тим, підготовче засідання, призначене на 04.02.2026 року, також не відбулось, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Ломаки В.С. 
Ухвалою від 24.03.2026 року господарський суд міста Києва призначив підготовче засідання у справі № 910/15518/25 на 07.04.2026 року.
У підготовчому засіданні 07.04.2026 року суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/15518/25 на 30 днів.
Ухвалою від 07.04.2026 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 910/15518/25 та призначив її до судового розгляду по суті на 05.05.2026 року.
У судовому засіданні 05.05.2026 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.
Адміністрація явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання 05.05.2026 року не забезпечила, проте у відзиві на позовну заяву просила здійснювати розгляд справи без її участі.
Товариство про дату, час і місце розгляду справи було повідомлене належним чином, проте явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання 05.05.2026 року не забезпечило, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направило.
За умовами частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Відповідно до частини 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
З огляду на викладене, копія ухвали суду від 07.04.2026 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 910/15518/25 до судового розгляду по суті на 05.05.2026 року в порядку, визначеному законом, була надіслана судом в електронній формі шляхом надсилання їх до електронного кабінету Товариства, та доставлена останньому 09.04.2026 року о 14:04 год. Наведені обставини підтверджуються наявним у матеріалах справи повідомленням про доставку означеного електронного листа. 
Дата отримання судом інформації про доставку означеного документа в кабінет ЕС відповідача - 09.04.2026 року о 14:24 год.
За умовами пункту 2 абзацу 1 частини 6, абзацу 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, 
Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача-1 про розгляд справи.
Згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Приймаючи до уваги, що відповідач-1 у встановлений строк не подав суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.
Водночас, оскільки суд надавав можливість сторонам реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року в цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Усі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 05.05.2026 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство (код ЄДРПОУ 43474209) було засноване 28.01.2020 року, а його засновниками відповідно до Статуту Товариства, затвердженого рішенням засновника від 28.01.2020 року № 28/01/2020 (далі - Статут), були ОСОБА_1 (з часткою в розмірі 25 000,00 грн., що становить 50 % статутного капіталу відповідача-1) та ОСОБА_2 (з часткою в розмірі 25 000,00 грн., що становить 50 % статутного капіталу відповідача-1).
Відповідно до наказу від 20.09.2024 року № 01/09-24 ОСОБА_1 на підставі наказу Міністерства юстиції України від 19.09.2024 року № 2734/5 приступив до виконання обов`язків директора Товариства з 20.09.2024 року.
З матеріалів справи вбачається, що засновниками Товариства станом на 20.09.2024 року (і до 02.12.2025 року) були ОСОБА_1 (з часткою в розмірі 25 000,00 грн., що становить 50 % статутного капіталу відповідача-1) та ОСОБА_3 (з часткою в розмірі 25 000,00 грн., що становить 50 % статутного капіталу відповідача-1).
У той же час, з матеріалів справи вбачається, що 08.10.2025 року позивач подав Товариству (Загальним зборам відповідача-1) заяву про звільнення його із посади директора за власним бажанням з 27.11.2025 року.
Враховуючи означені обставини, 08.10.2025 року позивач направив другому учаснику Товариства - ОСОБА_3 (на адресу: АДРЕСА_1 ) повідомлення від 08.10.2025 року про скликання на 12:00 год. 27.11.2025 року за адресою місцезнаходження Товариства (03067, місто Київ, вулиця Олекси Тихого, будинок 103Б) Загальних зборів учасників відповідача-1 з таким порядком денним:
1. Про звільнення директора Товариства;
2. Про призначення нового директора Товариства;
3. Призначення відповідальної особи для подання пакету документів та внесення змін до відомостей в реєстрах про ТОВ "ТН Інжиніринг".
Також позивач вказував, що на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "ТН Інжиніринг" від 01.12.2025 року останній відчужив належну йому частку в статутному капіталі відповідача-1 у розмірі 50 %, що складає 25 000,00 грн., на користь ОСОБА_4 .
Проте, відповідачем-1 (Загальними зборами Товариства) заява позивача про звільнення не розглянута, Загальні збори, скликані позивачем, фактично не проведені, а рішення про його звільнення у встановленому порядку не прийнято. На підтвердження означених обставин позивач надав суду, зокрема, протокол Загальних зборів Товариства від 27.11.2025 року, за змістом якого скликані на 27.11.2025 року Загальні збори визнано такими, що не відбулися, у зв`язку з відсутністю другого учасника, який володіє 50 % статутного капіталу відповідача-1. Крім того, незважаючи на вихід ОСОБА_1 зі складу учасників Товариства, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань залишився запис про те, що позивач є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) відповідача-1.
З огляду на те, що Товариством не проведено за ініціативою позивача Загальні збори учасників відповідача-1 та не вирішено питання про звільнення ОСОБА_1 згідно з поданою ним заявою, а також зважаючи на наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про те, що позивач є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) Товариства після відчуження ним відповідної частки у статутному капіталі відповідача-1, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.
За приписами частини 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (тобто розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 Цивільного кодексу України, тобто не є предметом регулювання трудового права.
Конституційний Суд України в абзацах другому та четвертому пункту 3.2 рішення № 1-рп/2010 від 12.01.2010 року в справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України, посилаючись на положення законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме частину 1 статті 98 та частину першу статті 99 Цивільного кодексу України, а також чинні на той час частину першу статті 23, пункт "г" частини п`ятої статті 41, частину першу статті 59 Закону України "Про господарські товариства" і частину п`яту статті 58 Закону України "Про акціонерні товариства", виснував, що підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) або укладення із членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.
При цьому, Конституційний Суд України наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.
Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин, юридичній особі приватного права, органу управління, учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.
За змістом положень частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України компетентному (уповноваженому) органу товариства надано право припиняти повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав чи без зазначення жодних підстав.
Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника або члена виконавчого органу юридичної особи приватного права та надавала правові висновки про те, що такий спір за своєю правовою природою та правовими наслідками належить до корпоративних спорів і підлягає вирішенню господарськими судами.
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.11.2018 року в справі № 562/304/17 (провадження № 14-471цс18), від 30.01.2019 року в справі № 145/1885/1-ц (провадження № 14-613цс18), від 10.04.2019 року в справі № 510/456/17 (провадження № 14-1цс19), від 10.09.2019 року в справі № 921/36/18 (провадження № 12-293гс18).
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.05.2020 року в справі № 910/7164/19, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка на її думку порушує її права й охоронювані законом інтереси.
Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Разом з тим, особливість звільнення директора товариства полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.12.2019 року в справі № 758/1861/18.
Суд встановив, що ОСОБА_1 був призначений на посаду директора та згідно з наказом Товариства від 20.09.2024 року № 01/09-24 приступив до виконання обов`язків директора відповідача-1 з 20.09.2024 року. При цьому, матеріали справи не містять доказів укладення між позивачем та Товариством трудового договору (контракту).
Відтак, оскільки трудовий договір (контракт) не укладався, сторони не мають спору стосовно припинення такого договору, то норми Кодексу законів про працю України, зокрема статті 38 цього Кодексу, яка визначає порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 року в справі № 127/27466/20.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.
Отже, позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством.
Цими висновками Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду про застосування в подібних правовідносинах положень законодавства про працю, зокрема статті 38 Кодексу законів про працю України, викладених у постановах від 24.12.2019 року в справі № 758/1861/18, від 17.03.2021 року в справі № 761/40378/18 та від 19.01.2022 року в справі № 911/719/21, зокрема, в частині тверджень про те, що відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор), як і будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні, а також про те, що визначальним при вирішенні справ цієї категорії є не перевірка дотримання керівником юридичної особи порядку скликання загальних зборів учасників товариства, а волевиявлення працівника на звільнення з роботи та дотримання ним процедури звільнення, передбаченої частиною 1 статті 38 Кодексу законів про працю України.
Частиною 1 статті 29 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачено, що загальні збори учасників є вищим органом товариства.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, якщо інше не встановлено законом. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства.
Разом із тим, за умовами пунктів 12.1, 12.3 Статуту Товариства його вищим органом є Загальні збори учасників. До компетенції Загальних зборів учасників належить, зокрема, обрання виконавчого органу Товариства, встановлення розміру винагороди виконавчого органу Товариства.
Пунктом 12.7 Статуту відповідача-1 встановлено, що рішення Загальних зборів учасників приймаються відкритим голосуванням. Рішення з питань, передбачених частинами 2, 3, 12 пункту 12.3.1 даного Статуту, приймаються трьома чвертями голосів усіх учасників Товариства, які мають право голосу з відповідних питань. Рішення Загальних зборів учасників з питань, передбачених частинами 4, 5, 8, 9 пункту 12.3.1 даного Статуту, приймаються одностайно всіма учасниками Товариства, які мають право голосу з відповідних питань. Рішення Загальних зборів учасників з усіх інших питань приймаються більшістю голосів усіх учасників Товариства, які мають право голосу з відповідних питань.
Згідно з частинами 1-3 статті 99 Цивільного кодексу України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства, крім питань, віднесених до виключної компетенції інших органів товариства законом або статутом товариства.
Згідно з пунктом 7 частини 2 статті 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" до компетенції загальних зборів належить обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства.
За загальним правилом вирішення питання про припинення повноважень директора товариства відноситься до виключної компетенції загальних зборів товариства. Виключна компетенція полягає в тому, що лише єдиний орган (збори учасників товариства) може вирішувати вказане питання.
Таким чином, для припинення своїх повноважень як одноосібного виконавчого органу директор за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників товариства з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень та обрання нового директора. При цьому, директор має дотримуватись вимог статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та статуту щодо порядку скликання загальних зборів учасників товариства.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з вересня 2024 року по грудень 2025 року відповідач-1 мав двох учасників - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з рівними частками у статутному капіталі у розмірі 25 000,00 грн., що становить 50 % статутного капіталу відповідача-1, у кожного з них.
За умовами частини 1 статті 31 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або статутом товариства, а також з ініціативи виконавчого органу товариства.
Відповідно до частин 2-4 статті 32 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства. Повідомлення, передбачене частиною третьою цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення. У повідомленні про загальні збори учасників зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний.
Судом встановлено, що 08.10.2025 року позивач (який був одночасно директором відповідача-1 та володів часткою в статутному капіталі останнього у розмірі 50 %) направляв другому учаснику Товариства - ОСОБА_3 (на адресу: АДРЕСА_1 ) повідомлення від 08.10.2025 року про скликання на 12:00 год. 27.11.2025 року за адресою місцезнаходження Товариства (03067, місто Київ, вулиця Олекси Тихого, будинок 103Б) Загальних зборів учасників відповідача-1 з таким порядком денним:
1. Про звільнення директора Товариства;
2. Про призначення нового директора Товариства;
3. Призначення відповідальної особи для подання пакету документів та внесення змін до відомостей в реєстрах про ТОВ "ТН Інжиніринг".
Відповідне повідомлення 08.10.2025 року було направлене на адресу ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідного опису вкладення у цінний лист та фіскального чека від 08.10.2025 року. Відтак, Загальні збори Товариства відповідно до вимог Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" мали прийняти відповідне рішення про звільнення позивача та призначення на посаду директора іншої особи.
Проте, матеріали справи не містять доказів у розумінні статей 77-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження фактичного розгляду по суті учасниками Товариства (Загальними зборами відповідача-1) заяви позивача про звільнення з посади директора відповідача-1, а також звільнення ОСОБА_1 з посади директора на підставі рішення загальних зборів Товариства у передбачений чинним законодавством України строк і внесення змін до відомостей про наведену юридичну особу про зміну її керівника.
У той же час, позивач надав суду копію протоколу Загальних зборів Товариства від 27.11.2025 року, за змістом якого скликані на 27.11.2025 року Загальні збори визнано такими, що не відбулися, у зв`язку з відсутністю другого учасника ( ОСОБА_3 ), який володіє 50 % статутного капіталу відповідача-1.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
З метою захисту своїх прав ОСОБА_1 у позовній заяві просив суд, зокрема, визнати припиненими трудові відносини позивача з Товариством з 27.11.2025 року.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.
За умовами статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є припинення правовідношення.
Суд зазначає, що факт неприйняття учасниками Товариства (його вищим органом управління - Загальними зборами) рішення про припинення повноважень ОСОБА_1 як директора юридичної особи свідчить про наявність між сторонами спору, який підлягає вирішенню в судовому порядку, і саме з набранням рішенням законної сили вирішується спір про припинення правовідносин між позивачем та Товариством.
Крім цього, припинення правовідносин між директором та товариством з дати набрання рішенням суду законної сили забезпечить можливість та надасть Товариству (Загальним зборам учасників) час обрати (призначити) директором іншу особу.
За приписами частини 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (пункт 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 року в справі № 910/6642/18).
У той же час, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 року в справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 року в справі № 917/1739/17).
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у даному випадку права позивача підлягають захисту шляхом припинення повноважень на майбутнє, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 7 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України.
Таким чином, враховуючи викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання припиненими трудових відносин з 27.11.2025 року (тобто з дати скликання останніх Загальних зборів учасників Товариства, які мали вирішити питання про звільнення директора відповідача-1 за заявою позивача) підлягають частковому задоволенню шляхом припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та відповідачем-1 з дати набрання рішенням законної сили, у зв`язку зі звільненням з займаної посади директора Товариства.
Отже, повноваження ОСОБА_1 як директора Товариства припиняються з моменту набрання судовим рішенням у даній справі законної сили.
Також, ОСОБА_1 у позовній заяві просив суд зобов`язати Адміністрацію внести відповідні зміни до відомостей про керівника і підписанта Товариства, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а саме: виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запис про позивача, як керівника і підписанта Товариства.
Крім того, позивач просив суд зобов`язати відповідача-2 внести зміни до відомостей про кінцевого бенефіціарного власника Товариства, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, а саме: виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про ОСОБА_1 як кінцевого бенефіціарного власника Товариства.
Суд зазначає, що вимогу позивача, зокрема, щодо виключення з ЄДР запису про директора товариства у господарській юрисдикції необхідно розглядати разом із вимогою про визнання трудових відносин припиненими, але не тому, що перша є похідною від другої. Належність і ефективність обох зазначених вимог має оцінюватися судом під час розгляду справи по суті.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 року в справі № 448/362/22.
Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо.
За частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", у тому числі щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій.
За змістом пункту 3 частини 5 статті 25 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" суб`єкт державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дати отримання судового рішення, передбаченого пунктом 2 частини першої цієї статті, проводить відповідну реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру.
Проте, суд не вбачає, а позивач не довів допущення відповідачем-2 неправомірної поведінки чи порушення норм законодавства, що унеможливлює задоволення позовних вимог про зобов`язання Адміністрації вчинити зазначені позивачем дії.
Разом із тим, у постанові від 24.12.2019 року в справі № 758/1861/18 Верховний Суд, серед іншого, виснував, що повноваження директора як посадової особи законодавець пов`язує з моментом внесення відповідного запису до ЄДРПОУ.
Процедура припинення трудових відносин керівника з товариством має супроводжуватись внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань змін до відомостей про керівника юридичної особи.
Таким чином, суд вважає, що процедура припинення повноважень директора Товариства має супроводжуватись внесенням відповідного запису (виключення директора) до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
При цьому, наявність запису у вказаному реєстрі про позивача як керівника та підписанта відповідача-1 продовжуватиме для ОСОБА_1 правову невизначеність у правовідносинах з Товариством, чим повністю нівелює можливість захисту його порушених прав, незважаючи на задоволення вимоги про припинення повноважень позивача як директора відповідача-1.
Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
З огляду на прийняття судом рішення про припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді директора Товариства та з метою забезпечення ефективності наданого судового захисту і унеможливлення необхідності вчинення будь-яких інших заходів задля захисту визначеного інтересу позивача, суд дійшов висновку про те, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слід внести зміни та виключити запис про Дорошенка Юрія Олександровича, як керівника та підписанта Товариства, з дня набрання рішенням законної сили.
Крім того, суд встановив, що за наявною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформацією, Дорошенко Юрій Олександрович є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) відповідача-1.
За приписами статті 641 Господарського кодексу України (чинної на час внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про Дорошенка Юрія Олександровича як кінцевого бенефіціарного власника відповідача-1) підприємства, крім державних та комунальних підприємств, зобов`язані встановлювати свого кінцевого бенефіціарного власника (контролера), регулярно оновлювати і зберігати інформацію про нього та надавати її державному реєстратору у випадках та в обсязі, передбачених законом.
Термін "кінцевий бенефіціарний власник (контролер)" розуміється у значенні, що вживається в Законі України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".
Відповідно до пункту 30 частини 1 статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - Закон № 361-IX) кінцевий бенефіціарний власник - будь-яка фізична особа, яка здійснює вирішальний вплив (контроль) на діяльність клієнта та/або фізичну особу, від імені якої проводиться фінансова операція.
Кінцевим бенефіціарним власником є:
для юридичних осіб - будь-яка фізична особа, яка здійснює вирішальний вплив на діяльність юридичної особи (в тому числі через ланцюг контролю/володіння);
для трастів, утворених відповідно до законодавства країни їх утворення, - засновник, довірчий власник, захисник (за наявності), вигодоодержувач (вигодонабувач) або група вигодоодержувачів (вигодонабувачів), а також будь-яка інша фізична особа, яка здійснює вирішальний вплив на діяльність трасту (в тому числі через ланцюг контролю/володіння);
для інших подібних правових утворень - особа, яка має статус, еквівалентний або аналогічний особам, зазначеним для трастів.
Ознакою здійснення прямого вирішального впливу на діяльність є безпосереднє володіння фізичною особою часткою у розмірі не менше 25 відсотків статутного (складеного) капіталу або прав голосу юридичної особи.
Відповідно до частини 1 статті 51 Закону № 361-IX юридичні особи повинні мати інформацію про кінцевого бенефіціарного власника або його відсутність та структуру власності.
Юридичні особи зобов`язані подавати інформацію про кінцевого бенефіціарного власника або про його відсутність та структуру власності для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".
Юридичні особи, які є засновниками (учасниками) юридичних осіб, і фізичні особи, які є засновниками (учасниками) юридичних осіб та/або здійснюють вирішальний вплив на їхню діяльність, зобов`язані надавати на запит юридичних осіб інформацію, необхідну для подання юридичною особою для внесення або актуалізації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації про кінцевого бенефіціарного власника та структуру власності юридичної особи, а також самостійно повідомляти юридичних осіб про зміну кінцевого бенефіціарного власника та/або структури власності юридичної особи протягом 5 робочих днів з дати виникнення такої зміни.
Відповідно до частини 3 статті 51 Закону № 361-IX юридичні особи зобов`язані підтримувати відомості про кінцевого бенефіціарного власника та структуру власності юридичної особи в актуальному стані, повідомляти державного реєстратора про зміни протягом 30 робочих днів з дня їх виникнення та подавати державному реєстратору документи, що підтверджують зазначені зміни, у порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".
Згідно з абзацом 3 пункту 9 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у разі зміни кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи державна реєстрація змін до відомостей про кінцевих бенефіціарних власників юридичної особи проводиться протягом 30 робочих днів з дня виникнення таких змін.
Оскільки вимога ОСОБА_1 про припинення його повноважень як керівника визнана судом обґрунтованою, а позивач внаслідок відчуження його корпоративних прав за наявними у матеріалах справи договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства від 01.12.2025 року та нотаріально посвідченим актом приймання-передачі частки від 01.12.2025 року вийшов зі складу учасників Товариства, не має ані частки у статутному капіталі відповідача-1, ані права голосу, учасниками відповідача-1 наразі є інші фізичні особи, і матеріали справи не містять жодних доказів прямого чи непрямого вирішального впливу позивача на діяльність Товариства, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) відповідача-1, а тому відповідні відомості також мають бути виключені з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.
Враховуючи вищезазначені обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову Дорошенка Юрія Олександровича.
За умовами пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При цьому, суд врахував, що коли пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.
З огляду на викладене, а також керуючись положеннями частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про покладення на Товариство витрат по сплаті судового збору в розмірі 4 542,00 грн., тоді як решту понесених ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору слід залишити за позивачем, у зв`язку з частковим задоволенням пред`явлених ним вимог немайнового характеру.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва 

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Припинити трудові відносини ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з Товариством з обмеженою відповідальністю "ТН Інжиніринг" (03067, місто Київ, вулиця Олекси Тихого, будинок 103Б; код ЄДРПОУ 43474209) з дати набрання рішенням законної сили, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ТН Інжиніринг".
3. Внести зміни до відомостей про керівника, підписанта та кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТН Інжиніринг" (03067, місто Київ, вулиця Олекси Тихого, будинок 103Б; код ЄДРПОУ 43474209), що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, шляхом виключення записів про ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) як керівника, підписанта та кінцевого бенефіціарного власника Товариства з обмеженою відповідальністю "ТН Інжиніринг" з дати набрання рішенням законної сили.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТН Інжиніринг" (03067, місто Київ, вулиця Олекси Тихого, будинок 103Б; код ЄДРПОУ 43474209) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.
5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
6. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
7. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
8. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 07.05.2026 року. 

Суддя  В.С. Ломака