ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/9216/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Баранець О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Київської міської державної адміністрації

на рішення Господарського суду міста Києва
(суддя - Блажівська О.Є.)
від 26.11.2025
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Демидова А.М., судді: Євсіков О.О., Ходаківська І.П.)
від 24.02.2026

у справі №910/9216/25 

за позовом Київської міської державної адміністрації
до Закладу вищої освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"
про зобов`язання вчинити дії та виключення зі складу засновників, припинення трудових і корпоративних відносин,

за участю представників учасників справи:
позивача - Савченко А.Р.,
відповідача - не з`явились.

ВСТАНОВИВ: 

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Київська міська державна адміністрація (далі - КМДА, позивач) звернулась до суду з позовом до Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (далі також - Університет, відповідач), в якому просила:

- зобов`язати Заклад вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» скликати, організувати та провести збори засновників;

- зобов`язати Заклад вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» розглянути на зборах засновників заяву КМДА про вихід зі складу засновників;

- виключити КМДА зі складу засновників Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна».

1.2. В обґрунтування позову позивач вказує, що листами від 04.09.2024 № 015-317, від 20.09.202 №015-341 та від 08.10.2024 №062/12-15-2095 КМДА повідомила Заклад вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» про вихід зі складу засновників Університету та просила здійснити організаційно-правові заходи, пов`язані з виходом. Втім до КМДА не надходили запрошення на збори засновників Університету. Збори засновників не проводилися. На думку позивача, непроведення Університетом зборів учасників порушує корпоративні права співзасновника щодо участі в управлінні діяльністю Університету, оскільки встановлені законом вимоги про проведення зборів учасників мають завдання забезпечити реальну можливість учасникам Університету реалізовувати свої корпоративні права, зокрема впливати на діяльність Університету через вищий орган управління - збори засновників.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026, у справі № 910/9216/25 у задоволенні позову КМДА відмовлено у повному обсязі.

2.2. Судові рішення мотивовані тим, що позивач відповідно до частини четвертої статті 98 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) мав право сам скликати загальні збори учасників Університету у відповідності до приписів пункту 2.2.3 Статуту, водночас останній таким правом не скористався. Вимога позивача про зобов`язання скликати, організувати та провести збори засновників не відповідає встановленим законом способам захисту наявного у позивача корпоративного права на управління товариством. У свою чергу, вимоги позивача про зобов`язання розглянути на зборах засновників заяву КМДА про вихід зі складу засновників та виключення КМДА із складу засновників Університету віднесено до виключної компетенції зборів засновників (пункт 2.1.8 Статуту) за умови вчинення дій, передбачених пунктом 2.2.3 Статуту.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, КМДА звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського міста Києва від 26.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 у справі №910/9216/25, ухвалити нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі КМДА із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду:
- від 27.08.2025 у справі №911/248/21 (911/1940/23) (щодо застосування частини першої статті 58 Конституції України);
- від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18, від 25.01.2022 у справі №143/591/20 (щодо способу захисту); 
- від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 22.10.2022 у справі № 229/1026/21, від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 (щодо застосування принципу jura novit curia («суд знає закони»));
- від 05.11.2019 у справі №922/80/18, від 21.04.2021 у справі №902/1051/19, від 28.07.2021 у справі №918/456/20 (щодо застосування статей 97, 98 ЦК України).

Також скаржник із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України вважає, що на даний час відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування частини четвертої статті 98 ЦК України у подібних правовідносинах (з урахуванням конкретних особливостей цієї справи), а саме: щодо виникнення права у позивача самостійно скликати позачергові збори засновників. Враховуючи даний конкретний випадок, необхідно сформувати остаточний висновок щодо питання: чи можуть учасники закладу освіти самостійно скликати позачергові загальні збори без погодження з президентом Університету.

Крім того, підставою касаційного оскарження КМДА зазначає пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

3.3. У поданій касаційній скарзі скаржник, серед іншого, звертає увагу на такому:

- суди помилково вважали, що правовідносини щодо скликання зборів виникли і закінчилися до набрання чинності Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", оскільки такі правовідносини тільки розпочалися до набрання чинності цим законом і тривають дотепер, тому положення частини четвертої статті 98 ЦК України неможливо застосовувати до спірних правовідносин;

- суди не врахували, що відмова у задоволенні позову в цій справі з підстав обрання неефективного способу захисту права призведе до вжиття КМДА додаткових заходів для відновлення порушеного права та створить умови для подальшої тяганини;

- на момент пред`явлення позову право у засновника самостійно скликати позачергові загальні збори засновників - відсутнє.

3.4. Університет через «Електронний суд» 20.04.2026 подав до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень

4.1. Рішенням від 18.02.1999 №146/247 Київської міської ради «Про надання дозволу на створення вищого закладу освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" дозволено створення вищого закладу освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна", доручено Київській міській державній адміністрації виступити співзасновником Університету.

Київською міською державною адміністрацією 15.03.1999 ухвалено розпорядження №349 «Про створення вищого закладу освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна", згідно зі змістом якого вирішено виступити його співзасновником.

Державну реєстрацію Закладу вищої освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" здійснено 07.05.1999.

4.2. Статут Закладу вищої освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" затверджено зборами засновників 15.10.2020, протокол № 1 (далі - Статут).

Відповідно до пункту 1.1 Статуту цей Статут розроблений відповідно до чинного законодавства України і регламентує діяльність Університету (код ЄДРПОУ № 30373644), який створений згідно із Протоколом установчих зборів № 1 від 09.12.1998 і рішенням Київської міської ради «Про надання дозволу на створення Вищого навчального закладу вищої освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" від 18.02.1999 № 146/247.

Згідно зі змістом пункту 1.3 Статуту Університет є юридичною особою з дня його державної реєстрації.

Пунктом 1.4 Статуту встановлено, що засновниками Університету є юридичні особи - резиденти та фізичні особи, які є громадянами України.

Пунктом 6.6 Статуту передбачено, що загальний розмір статутного капіталу (фонду) складає 7 067 108 (сім мільйонів шістдесят сім тисяч сто вісім) гривень 00 коп. Розподіл часток засновників у Статутному капіталі (фонді) Університету та їхній розмір визначаються установчими документами наступним чином:
- КМДА - право користування будівлею за адресою: 04071, м. Київ, вул. Хорива, 1г, вартістю 2 471 690 грн, при грошових коштах 1 750 грн, що становить 34,995 % статутного фонду;
- Товариство з обмеженою відповідальністю «АГЕНЦІЯ ІНТЕЛЕКТУАЛЬНОЇ ВЛАСНОСТІ «ТАЛАНІС», частка в гривнях - 1 481 613,66 грн, що становить 20,968 % статутного фонду; 
- Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНСТИТУТ РОЗВИТКУ ЛЮДИНИ» (ІНСТИТУТ ІНВАЛІДІВ), частка в гривнях - 7 000, 00 грн, що становить 0,10 % статутного фонду;
- Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАНКОМ», частка в гривнях - 1 481 613, 67 грн, що становить 20,9685 % статутного фонду;
- Всеукраїнська громадська організація «УКРАЇНСЬКА СПІЛКА ІНВАЛІДІВ - УСІ», частка в гривнях - 87 500 грн, що становить 1,24 % статутного фонду;
- Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕРВІСНИЙ ЦЕНТР «ЛІСТАЛ», частка в гривнях - 1 481 613,67, грн, що становить 20,9685 % статутного фонду;
- Дубенська міська рада Рівненської обласної ради, частка в гривнях - 52 327 грн, що становить 0,74 % статутного фонду;
- Білоцерківське міське відділення української асоціації звільнених у запас кадрових військовослужбовців, частка в гривнях - 1 000, 00 грн, що становить 0,01 % статутного фонду;
- ОСОБА_1 , частка в гривнях - 1 000,00 грн, що становить 0,01 % статутного фонду.

Відповідно до пункту 6.4 Статуту засновники вносять до статутного капіталу (фонду) Університету свої частки грошима, матеріальними та нематеріальними ресурсами згідно з чинним законодавством України.

Частками засновників можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі, на інтелектуальну власність), грошові кошти, у тому числі, в іноземній валюті.

Засновник Університету має право вийти з Університету, повідомивши Університет про свій вихід не пізніше ніж за один місяць до виходу. Засновник, який виходить із Університету, має право одержати тільки внесену їм частину у статутному капіталі (фонді) Університету.

Майно, передане учасником Університету тільки в користування, повертається в натуральній формі без виплати винагороди та будь-якого іншого виду відшкодування.

Відповідно до пункту 2.1 Статуту повноваження засновників щодо управління Університетом визначаються Законами України «Про освіту», «Про фахову передвищу освіту», «Про вищу освіту», цим Статутом, іншими нормативно-правовими актами. 

Згідно з пунктом 2.1.8.1 засновник може бути виключений зі складу засновників Університету, зокрема на підставі рішення засновника - власної письмової заяви.

Пунктом 2.1.8 Статуту встановлено, що до повноважень засновників віднесено затверджувати виключення засновників зі складу засновників Університету.

Відповідно до пункту 2.2 Статуту вищим органом управління Університету є збори засновників. Вони складаються із засновників Університету або призначених ними представників. Кількість голосів кожного із засновників визначається пропорційно розміру (у відсотках) частки засновника у статутному капіталі (фонді). 

Засновники Університету реалізують свої повноваження через збори засновників, збираються не рідше одного разу на рік та приймають відповідні рішення. Збори засновників вважаються повноважними, якщо на них присутні засновники (представники засновників), що володіють у сукупності більше ніж 60 відсотками голосів від загальної кількості голосів. 

Засновники Університету до початку зборів засновників зобов`язані надати документи, що підтверджують їхні повноваження. Засновники, які володіють не менше ніж 10% голосів, мають право вимагати розгляду питання на зборах засновників за умови, що воно було ними поставлене не пізніше як за 10 днів до початку зборів.

Голова зборів організовує ведення протоколу.

Збори засновників можуть бути черговими та позачерговими.

Відповідно до пункту 2.2.3 Статуту про проведення зборів засновників учасників повідомляють персонально письмово (листом на замовлення, телеграмою, факсом, електронною поштою) із зазначенням часу, місця проведення зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблене не пізніше, ніж за 20 днів до скликання зборів засновників, за винятком випадку, передбаченого пунктом 2.1.15 цього Статуту.

До скликання зборів засновників учасникам повинна бути надана можливість ознайомитися з документами порядку денного.

Пунктом 2.3 Статуту рішення зборів засновників із усіх питань приймаються не менше як 60% голосів від загальної кількості голосів присутніх на зборах засновників.

4.3. Рішенням Київської міської ради «Про повернення майна у власність громади міста Києва» від 30.05.2024 №493/8459 доручено виконавчому органу Київської міської ради:

1.1. Повернути право користування на майно громади міста Києва - нежитловий будинком за адресою: 04071, м. Київ, Подільський район, вул. Хорива, буд.1-г, загальною площею 1223 кв.м., шляхом виходу Київської міської державної адміністрації зі складу засновників Закладу вищої освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" із одержанням своєї частки у статутному капіталі згідно з положеннями пункту 6.4 Статуту Університету протягом двох місяців з дня прийняття цього рішення, закріпивши за майном (нежитловим приміщенням) цільове використання - для надання освітніх послуг.
1.2. Повідомити Університет про вихід не пізніше ніж за один місяць до виходу.
2. Доручити Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вжити організаційно-правові заходи на виконання пункту 1.1 цього рішення.
2.1. Вжити організаційно-правові заходи на виконання пункту 1.1 цього рішення.

4.4. КМДА 04.09.2024 на адресу Закладу вищої освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" надіслала лист №015-317, в якому повідомила про вихід КМДА зі складу засновників Університету.

На підтвердження направлення вказаного листа позивачем долучено до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист, фіскальний чек та поштову накладну.

4.5. Листом від 20.09.2024 №015-341 КМДА повідомила відповідача про необхідність здійснення організаційно-правових заходів, пов`язаних з виходом КМДА зі складу засновників Закладу вищої освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна».

4.6. Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 09.10.2024 направлено Університету лист від 08.10.2024 №062/12-15-2095 з вимогою у відповідності до пункту 2.2.2 Статуту Університету скликати та провести позачергові збори засновників Університету, пов`язані із виходом КМДА зі складу засновників університету.

На підтвердження направлення вказаного листа надано повідомлення про вручення поштового відправлення та фіскальний чек.

4.7. Позивач зазначає, що до Київської міської державної адміністрації не надходили запрошення на збори засновників Університету. Збори засновників не проводилися.

4.8. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з такого: 

- виключення засновників Університету зі складу засновників Університету відбувається за відповідним рішенням засновника та належить до виключної компетенції зборів засновників, проведення яких може бути черговими та позачерговими;

- Статут Університету не містить положень, які б регулювали організацію скликання та проведення позачергових зборів засновників;

- враховуючи приписи частини четвертої статті 98 ЦК України, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, позивач мав право самостійно скликати загальні збори учасників Університету у відповідності до приписів пункту 2.2.3 Статуту, а саме з повідомленням учасників персонально письмово (листом на замовлення, телеграмою, факсом, електронною поштою) із зазначенням часу, місця проведення зборів та порядку денного. Позивач правом, передбаченим нормою, не скористався;

- вимога позивача про зобов`язання Університет скликати, організувати та провести збори засновників не відповідає встановленим законом способам захисту наявного у позивача корпоративного права на управління товариством;

- вимоги позивача про зобов`язання Університет розглянути на зборах засновників заяву КМДА про вихід зі складу засновників та виключення КМДА із складу засновників Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» віднесено до виключної компетенції зборів засновників (пункт 2.1.8 Статуту) за умови вчинення дій, передбачених пунктом 2.2.3 Статуту.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №910/9216/25 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 06.04.2026 відкрито касаційне провадження у справі №910/9216/25 за касаційною скаргою КМДА на рішення Господарського міста Києва від 26.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026; справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №910/9216/25 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Баранець О.М.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського міста Києва від 26.11.2025 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 у справі №910/9216/25, якими у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

КМДА 08.05.2026 через «Електронний суд» подала до Суду додаткові пояснення.

5.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Так, касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах. 

Скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду:
- від 27.08.2025 у справі №911/248/21 (911/1940/23) (щодо застосування частини першої статті 58 Конституції України);
- від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18, від 25.01.2022 у справі №143/591/20 (щодо способу захисту); 
- від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 22.10.2022 у справі № 229/1026/21, від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 (щодо застосування принципу jura novit curia («суд знає закони»));
- від 05.11.2019 у справі №922/80/18, від 21.04.2021 у справі №902/1051/19, від 28.07.2021 у справі №918/456/20 (щодо застосування статей 97, 98 ЦК України).

Що ж до визначення «подібності правовідносин», то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

6.4. Також касаційне провадження у цій справі відкрито і на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, відповідно до якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, у разі оскарження судових рішень на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позивач відзначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини четвертої статті 98 ЦК України у подібних правовідносинах (з урахуванням конкретних особливостей цієї справи), а саме: щодо виникнення права у позивача самостійно скликати позачергові збори засновників. Враховуючи даний конкретний випадок, необхідно сформувати остаточний висновок щодо питання: чи можуть учасники закладу освіти самостійно скликати позачергові загальні збори без погодження з президентом Університету.

6.5. Крім того, підставою касаційного оскарження КМДА зазначає пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

6.6. Оцінюючи наведене у контексті доводів та мотивів касаційної скарги, колегія суддів відзначає, що фактично спірними у даному випадку є питання:

- чи обраний позивачем у даному спорі належний спосіб захисту та чи доведено позивачем порушення його корпоративних прав щодо управління Університетом;

- щодо наявності / відсутності правових підстав для задоволення позову.

З огляду на наведене Суд відзначає таке.

6.7. Щодо способу захисту

6.7.1. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З огляду на положення статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. 

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу) та факту його порушення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 27.06.2018 у справі № 910/11255/16, від 14.05.2019 у справі № 916/465/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16448/18.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340).

Оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право.

Отже, суд, вирішуючи корпоративний спір, зобов`язаний перевірити наявність в позивача суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати в чому полягає порушення його корпоративних прав.

Крім того, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення його порушеного права.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту (відновлення порушеного права чи інтересу) в обраний ним спосіб.

6.7.2. Так, у справі, що переглядається, КМДА з огляду на ігнорування відповідачем вимог позивача щодо скликання та проведення зборів засновків Університету та за відсутності встановленого механізму щодо самостійного скликання та проведення таких зборів у Статуті, звернулася до суду з позовом про зобов`язання Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» скликати, організувати та провести збори засновників з метою розгляду питання щодо виходу зі складу засновників позивача за його заявою; та з вимогою про виключення КМДА із складу засновників Закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна».

В обґрунтування позову позивач вказував, що він, володіючи часткою у розмірі 34,995 % статутного капіталу Університету, на виконання рішенням Київської міської ради «Про повернення майна у власність громади міста Києва» від 30.05.2024 №493/8459 звертався до Університету з вимогами скликати та провести позачергові збори засновників Університету у відповідності до пункту 2.2.2 Статуту, для розгляду питань, пов`язаних із виходом КМДА зі складу засновників Університету. Водночас Університетом було проігноровано вимогу позивача. Збори засновників Університету з наведеного питання не проводилися, що свідчить про порушення корпоративних прав позивача на участь в управлінні Університетом.

У свою чергу, відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказував, що в Статуті Закладу вищої освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" відсутній обов`язок Університету скликати та організовувати проведення зборів засновників за вимогою позивача.

6.7.3. Розглянувши даний спір в частині зобов`язання відповідача скликати, організувати та провести позачергові збори засновників, суди попередніх інстанцій в позові відмовили у зв`язку з невірно обраним способом захисту наявного у позивача права у відповідності до статей 15, 16 ЦК України. 

6.7.4. Колегія суддів, оцінюючи висновки судів попередніх інстанцій на відповідність їм нормам статей 15, 16 ЦК України, звертається до висновків Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у постанові від 30.09.2021 у справі №910/16496/19, де Верховний Суд, розглядаючи корпоративний спір між учасником товариства та самим товариством щодо зобов`язання скликати, організувати та провести загальні збори учасників такого товариства у питанні застосування норм статей 15, 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відзначив, що:
«Обраний Позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів - зобов`язання Відповідача (Товариства) скликати, організувати та провести загальні збори учасників ТОВ "Боедем" - відповідає статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та передбачений чинним законодавством, яке врегульовує діяльність товариств з обмеженою відповідальністю.
Обов`язок Відповідача скликати, організувати та провести загальні збори товариства - це вчинення всіх необхідних та залежних від нього організаційних дій для скликання, підготовки проведення та самого проведення загальних зборів, а саме: надсилання повідомлення про проведення загальних зборів кожному учаснику із зазначенням порядку денного зборів у строк визначений Законом, забезпечення можливості усім учасникам ознайомитись з документами та інформацією, необхідними для розгляду питань порядку денного, забезпечення місця проведення зборів, організація забезпечення зборів тощо».

Отже, Верховний Суд у справі №910/16496/19 виснував, що вимоги учасника господарського товариства про зобов`язання скликати, організувати та провести загальні збори учасників такого товариства узгоджуються з положеннями статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Колегія суддів вважає дані висновки Верховного Суду релевантними до спірних правовідносинах, адже засновники Університету наділені корпоративними правами щодо управління такою юридичною особою, як і будь-який учасник / засновник товариства щодо останнього.

Відтак, ураховуючи наведене у своїй сукупності, Суд доходить висновку, що у справі, що переглядається обраний позивачем спосіб захисту щодо зобов`язання відповідача скликати, організувати та провести позачергові збори засновників Університету - відповідає статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України та передбачений чинним законодавством.

Наведеного суди помилково не врахували, вважаючи, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права непередбачений законом.

6.8. Щодо порушеного права 

6.8.1. У контексті наявності / відсутності порушеного права, що підлягає захисту Судом, колегія суддів відзначає таке.

Статтею 96-1 ЦК України передбачено, що права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та установчих документів товариства. Зокрема учасники (засновники, акціонери, пайовики) юридичної особи мають право у порядку, встановленому установчим документом та законом: брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом, крім випадків, встановлених законом; у випадках, передбачених законом та установчим документом, вийти з юридичної особи.

Відповідно до статті 167 ГК України (чинною на момент виникнення спірних правовідносин) однією зі складових корпоративних прав є правомочність учасника товариства на участь в управлінні товариством, яка реалізується ним, зокрема, шляхом участі в загальних зборах учасників. 

У контексті спірних правовідносин колегія судів вважає, що у даному випадку важливим є питання встановлення нормативно-правового регулювання діяльності Університету, зокрема в аспекті визначення його правової природи (організаційно-правової форми).

Так, відповідно до статті 81 ЦК України юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу.

Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом (частина перша статті 83 ЦК).

Як вбачається зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи Університет є юридичною особою з дня його державної реєстрації, засновниками якого є юридичні особи - резиденти та фізичні особи, які є громадянами України (пункти 1.3, 1.4 Статуту).

Відповідно до пункту 6.4 Статуту засновники вносять до статутного капіталу (фонду) Університету свої частки грошима, матеріальними та нематеріальними ресурсами згідно з чинним законодавством України. Частками засновників можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі, на інтелектуальну власність), грошові кошти, у тому числі, в іноземній валюті.

Пунктом 6.6 Статуту передбачено, що загальний розмір статутного капіталу (фонду) складає 7 067 108 (сім мільйонів шістдесят сім тисяч сто вісім) гривень 00 коп. Розподіл часток засновників у Статутному капіталі (фонді) Університету та їхній розмір визначаються установчими документами наступним чином, зокрема: КМДА - 34,995 % статутного фонду (право користування будівлею за адресою: 04071, м. Київ, вул. Хорива, 1г, вартістю 2 471 690 грн, при грошових коштах 1 750 грн).

Відповідно до пункту 2.2 Статуту вищим органом управління Університету є збори засновників. Вони складаються із засновників Університету або призначених ними представників. Кількість голосів кожного із засновників визначається пропорційно розміру (у відсотках) частки засновника у статутному капіталі (фонді). 

З огляду на зміст наведених пунктів Статуту колегія суддів звертається до положень статті 113 ЦК України, в якій передбачено, що юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками, є господарським товариством.

При цьому господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Зокрема правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників визначає Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", відповідно до якого:
- товариство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всім належним йому майном. Товариство не відповідає за зобов`язаннями своїх учасників (стаття 3 Закону);
- розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства (частини перша, друга статті 12 Закону);
- вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 13 Закону);
- загальні збори учасників є вищим органом товариства; кожен учасник товариства на загальних зборах учасників має кількість голосів, пропорційну до розміру його частки у статутному капіталі товариства, якщо інше не передбачено статутом (частини перша, третя статті 29 Закону).

Отже, дослідивши та проаналізувавши зміст положень Статуту Університету, зокрема через призму відповідного законодавчого регулювання, колегія суддів вважає, що за своєю сукупністю ознак, організацією капіталу, характером участі та особливостями управління Університет є саме господарським товариством, наближеним до товариств з обмеженою відповідальністю, що обумовлено тим, що Університет має статутний капітал, поділений на частки та додатково визначений у відсотках (пункт 6.6 Статуту), його учасники беруть участь в управлінні Університетом, зокрема, шляхом участі та голосування на загальних зборах засновників за принципом: кількість голосів учасника пропорційна розміру його частки у відсотках в пайовому капіталі об`єднання (пункти 2.2 Статуту).

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що у питанні порядку виходу засновника Університету у спірних правовідносинах слід у першу чергу керуватись положеннями Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", ЦК України, а також нормами Статуту Університету у тій частині, в якій вони не суперечать Закону.

6.8.2. У наведеному Суд ураховує, що право учасника господарського товариства вийти з товариства передбачене статтею 116 ЦК України.

Аналогічне право закріплене також у пункті 6.4 Статуту, відповідно до якого засновник Університету має право вийти з Університету, повідомивши Університет про свій вихід не пізніше ніж за один місяць до виходу. Засновник, який виходить із Університету, має право одержати тільки внесену їм частину у статутному капіталі (фонді) Університету. Майно, передане учасником Університету тільки в користування, повертається в натуральній формі без виплати винагороди та будь-якого іншого виду відшкодування.

Також частинами першою, п`ятою, сьомою, десятою статті 24 Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" унормовано, що учасник товариства, частка якого у статутному капіталі товариства становить менше 50 відсотків, може вийти з товариства у будь-який час без згоди інших учасників. Учасник вважається таким, що вийшов з товариства, з дня державної реєстрації його виходу. Товариство зобов`язане протягом одного року з дня, коли воно дізналося чи мало дізнатися про вихід учасника, виплатити такому колишньому учаснику вартість його частки. Статутом товариства, що діє на момент виходу учасника, може встановлюватися інший строк для здійснення такої виплати. Товариство виплачує учаснику, який вийшов з товариства, вартість його частки або передає майно лише пропорційно до розміру оплаченої частини частки такого учасника.

У контексті застосування наведених вище положень законодавства Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/7674/18 зазначила, що:
"6.9. Реалізація права на вихід зі складу учасників товариства законодавчо не пов`язується ні з рішенням загальних зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. Положення установчих документів, які обмежують чи забороняють право на вихід учасника з товариства, є такими, що суперечать чинному законодавству.
6.10. З огляду на наведені вище норми, право на вихід з товариства у відповідний період було законодавчо врегульовано як безумовне суб`єктивне право учасника, яке не залежало від згоди товариства чи інших його учасників та реалізація якого мала наслідком припинення участі в товаристві.
6.11. Тобто вихід з товариства є одностороннім правочином його учасника, вчиненим у письмовій формі у вигляді заяви про вихід з товариства, підписаної учасником.
6.12. Такий правочин, хоч і вчиняється за волевиявленням однієї особи, спричиняє юридичні наслідки для інших осіб, зокрема, виникнення у товариства обов`язку виплатити колишньому учаснику вартість його частки у встановлений строк. Тому неодмінною умовою для реалізації учасником вчиненого ним волевиявлення на припинення участі в товаристві є повідомлення товариства про прийняте рішення.
6.13. Відтак, вихід з товариства є безпосередньою дією учасника, спрямованою на припинення корпоративних відносин з товариством з ініціативи учасника товариства, вчинення якої реалізується учасником шляхом подання до товариства заяви в письмовій формі, підписаної учасником.
6.14. У зв`язку із цим моментом виходу учасника з товариства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв`язку".

Тобто вихід учасника з товариства у порядку частини першої статті 24 Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" є підставою для припинення корпоративних прав учасника юридичної особи та, відповідно, корпоративних відносин з такою юридичною особою.

Так, за встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи КМДА, володіючи частковою статутного капіталу Університету у розмірі 34,995 %, 04.09.2024 на адресу Закладу вищої освіти "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" надіслала лист №015-317, в якому повідомила про вихід КМДА зі складу засновників Університету. На підтвердження направлення вказаного листа позивачем долучено до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист, фіскальний чек та поштову накладну.

Отже, ураховуючи наведене вище нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів констатує, що на момент подання відповідного позову (липень 2025 року) КМДА припинила корпоративні правовідносини з Університетом з власної ініціативи (на підставі заяви, яку отримав відповідач) у відповідності до положень частини першої статті 24 Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та пунктів 2.1.8.1, 6.4 Статуту.

При цьому наявність або відсутність рішення інших засновників Університету (зборів), зокрема щодо надання згоди на вихід КМДА зі складу засновників Університету / затвердження такого рішення засновника зборами засновників / тощо юридичного значення для спірних правовідносин не має.

Позивач, звертаючись з даним позовом, помилково вважає, що його корпоративні правовідносини, пов`язані з участю в Університеті, не припинились.

Відтак, з огляду на вказані обставини позивачем не доведено порушення його корпоративних прав щодо управління Університетом у питанні виходу останнього зі складу засновників Університету.

Фактично на даний час між сторонами існує спір щодо неналежного виконання Університетом положень пункту 6.4 Статуту та частин сьомої, десятої статті 24 Закону "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", зокрема щодо повернення КМДА у натуральній формі майна, переданого позивачем у статутний капітал Університету на праві користування, у зв`язку з виходом останнього зі складу засновників Університету.

Водночас вказане з огляду на зміст позовних вимог не охоплюється предметом даного спору.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Окреслена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.04.2024 у справі №910/7464/23, від 29.08.2023 у справі №910/5958/20, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 тощо.

Отже, ураховуючи наведене вище у своїй сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, водночас помилково виходили з інших мотивів, що є підставою для зміни оскаржуваних судових рішень у їх мотивувальних частинах.

6.8.3. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правових наслідків є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. 

Водночас оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам не відповідають. Суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції даної постанови Верховного Суду, в решті рішення судів попередніх інстанцій слід залишити без змін.

6.9. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

7. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

7.1. Доводи позивача про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 6 цієї постанови.

7.2. Відповідно до частини першої статті 311 ГПК України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

7.3. Оскільки встановлена під час касаційного провадження невідповідність висновків судів попередніх інстанцій не призвела до прийняття невірного по суті рішення, Верховний Суд, користуючись наданими процесуальним законом повноваженнями, вважає за необхідне змінити мотивувальні частини рішення судів попередніх інстанцій.

8. Судові витрати

8.1. З огляду на висновок Верховного Суду про зміну мотивувальних частин оскаржуваних рішень судів із залишенням без змін їх резолютивних частин (щодо відмови у задоволенні позову), судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, відповідно до норм статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Київської міської державної адміністрації задовольнити частково.

2. Рішення Господарського міста Києва від 26.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 у справі №910/9216/25 змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, в інший частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Баранець