Справа № 517/30/26
Провадження № 1-кп/517/16/2026

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року с-ще Захарівка

Захарівський районний суд Одеської області в складі 
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Захарівка кримінальне провадження, внесене 14 квітня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025161180000275 за обвинуваченням: 

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Василівка Фрунзівського району Одеської області, українця, громадянина України, офіційно не одруженого, із професійно-технічною освітою, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 23.03.2012 Фрунзівським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 190 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки 6 місяців;
- 28.01.2013 Ананьївським районним судом Одеської області за ч. 2 ст.185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 289, ст. 70, ст. 71 КК України на 5 років 1 місяць позбавлення волі, звільнений 25.11.2016 за відбуттям терміну покарання, на даний час утримується під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у кримінальному провадженні №12017160450000127 від 04.05.2017 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України (справа розглядається Роздільнянським районним судом Одеської області)

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України 

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , приблизно у квітні 2025 року для вчинення спільних протиправних дій вирішив організувати незаконне переправлення осіб чоловічої статі призовного віку через державний кордон України за таких обставин.
Так, ОСОБА_5 (обвинувальний вирок відносно якого набрав законної сили), приблизно 11.04.2025 точної дати та часу встановити не надалось можливим, вирішив виїхати за межі території держави Україна.
Розуміючи, що на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, який у подальшому був неодноразово продовжений, а також на підставі Указу Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» виїзд йому заборонено, ОСОБА_5 , у невстановлений час, але не пізніше 20.04.2025 через своїх знайомих зв`язався за допомогою мобільного додатку «Телеграм» з ОСОБА_4 , який запропонував за грошову винагороду організувати його переправлення через державний кордон України з Республікою Молдова поза пунктами пропуску, для чого йому необхідно прибути на електричці (приміському поїзді) з м. Одеса до с. Василівка Роздільнянського району Одеської області в зручний для нього час та чекати подальших вказівок, на що ОСОБА_5 погодився.
В подальшому, у невстановлений час, але не пізніше 22.04.2025 ОСОБА_5 , побоюючись працівників РТЦК та СП, а також нарядів працівників ДПС України, з метою прибуття з м. Одеса до с. Василівка Роздільнянського району Одеської області попросив свого знайомого ОСОБА_6 , який не був обізнаний про дійсний намір ОСОБА_5 незаконно перетнути державний кордон України поза межами пункту пропуску, який на автомобілі марки «Toyota RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 мав привести останнього до вказаного ОСОБА_4 місця.
В свою чергу, у не встановлений час, але не пізніше 16.04.2025 ОСОБА_7 , також, маючи намір виїхати за межі території України, не маючи для цього законних підстав, через своїх знайомих зв`язався за допомогою мобільного додатку «Телеграм» з ОСОБА_4 , який за грошову винагороду розпочав займатись організацією його незаконного переправлення через державний кордон України з Республікою Молдова поза пунктами пропуску та повідомив, що для цього йому необхідно приїхати до м. Одеса, заселитись в будь-якому готелі та очікувати подальших дій.
Далі, 22.04.2025 ОСОБА_4 діючи з корисливих мотивів, дізнавшись від ОСОБА_5 про те, що останній на автомобілі буде їхати до с. Василівка Роздільнянського району Одеської області запропонував ОСОБА_5 посприяти в переправленні через державний кордон України ОСОБА_7 , який разом з ним повинен був незаконно перетнути державний кордон України в пішому порядку, на що ОСОБА_5 погодився та в цей час у останнього виник умисел на сприяння незаконному переправлені особи через державний кордон України, з цією метою, в цей же день ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 контакт мобільного телефону ОСОБА_7 .
Розуміючи, що 22.04.2025 вказані особи не зможуть виїхати з м. Одеси до с. Василівка Роздільнянського району Одеської області з метою перетину кордону, ОСОБА_5 зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що виїзд буде 23.04.2025 та зазначив готель в якому йому необхідно заночувати, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька, 36.
Реалізуючи спільний з ОСОБА_4 злочинний умисел, направлений на незаконне переправлення особи через державний кордон України, 23.04.2025 близько 11 год 00 хв, ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що ОСОБА_7 будучи громадянином України призовного віку, за обставин які від нього не залежали, не має можливості у законному порядку перетнути державний кордон України через встановлені пункти пропуску, але має намір потрапити на територію Республіки Молдова, в обхід встановлених пунктів пропуску, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 , умисно, усвідомлюючи в повній мірі суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, прибув разом з попередньо залученим ним ОСОБА_6 на автомобілі марки «Toyota RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька, 36, де до вказаного автомобіля за вказівкою ОСОБА_5 сів ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_6 будучи водієм, рухався по маршруту, який вказував ОСОБА_5 . ОСОБА_4 , а саме до с.Василівка Роздільнянського району Одеської області з метою перетину ОСОБА_5 та ОСОБА_7 державного кордону в пішому порядку.
В подальшому, 23.04.2025 близько 12 год 57 хв, під час руху на автомобілі марки «Toyota RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 в с. Нова Шибка Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виявлено працівниками ДПС України.
Крім цього, ОСОБА_7 , приблизно 23.04.2025 точної дати та часу встановити не надалось можливим, вирішив виїхати за межі території держави Україна.
Розуміючи, що на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, який у подальшому був неодноразово продовжений, а також на підставі Указу Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» виїзд йому заборонено, ОСОБА_7 , у невстановлений час, але не пізніше 23.04.2025 за допомогою мобільного додатку «Телеграм» зв`язався з ОСОБА_4 , який запропонував за грошову винагороду організувати його переправлення через державний кордон України з Республікою Молдова поза пунктами пропуску, для чого йому необхідно прибути до с-ща Затишшя Роздільнянського району Одеської області, звідки викликати автомобіль таксі та виїхати до с. Василівка Роздільнянського району Одеської області в зручний для нього час та чекати подальших вказівок, на що ОСОБА_7 погодився.
Далі, 29.04.2025 ОСОБА_4 діючи повторно, з корисливих мотивів, залучив до свого злочинного наміру ОСОБА_8 (обвинувальний вирок відносно якого набрав законної сили), якому запропонував надати тимчасове сховище ОСОБА_7 та за його вказівкою провести його до державного кордону, на що останній погодився. В подальшому ОСОБА_4 , 29.04.2025 надав вказівку ОСОБА_7 їхати до с. Василівка Роздільнянського району Одеської області, де проживає ОСОБА_8 , безпосередньо біля лінії державного кордону України, якого він попередньо попередив про прибуття останнього та який мав йому надати тимчасове місце схову для його подальшого переправлення через державний кордон України поза встановленими пунктами пропуску у пішому порядку, та з цією метою, в цей же день ОСОБА_4 надав ОСОБА_7 контакт мобільного телефону свого батька ОСОБА_8 .
Реалізуючи спільний з ОСОБА_4 злочинний умисел, направлений на незаконне переправлення особи через державний кордон України, 29.04.2025 близько 20 год 30 хв, ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що ОСОБА_7 будучи громадянином України призовного віку, за обставин які від нього не залежали, не має можливості у законному порядку перетнути державний кордон України через встановлені пункти пропуску, але має намір потрапити на територію Республіки Молдова, в обхід встановлених пунктів пропуску, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 , умисно, усвідомлюючи в повній мірі суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання зустрів, поселив ОСОБА_7 у приміщенні свого будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з метою подальшого перетину ОСОБА_7 державного кордону в пішому порядку, у зручний час за вказівкою ОСОБА_4 .
Далі, дочекавшись сприятливих умов, 30.04.2025 біля 02 год 00 хв ОСОБА_8 , реалізуючи спільний з ОСОБА_4 умисел, за вказівкою ОСОБА_4 вивів ОСОБА_7 з території свого домоволодіння та вказав напрямок руху останньому, а саме через державний кордон України, з метою перетину останнім його в пішому порядку за вказівками ОСОБА_4 .
В подальшому, 30.04.2025 близько 03 год 00 хв, під час руху в пішому порядку на околиці с. Василівка Роздільнянського району Одеської області, у безпосередній близькості до державного кордону України ОСОБА_7 виявлено працівниками ДПС України в районі прикордонного знаку 0436.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчинені кримінальних правопорушень визнав повністю, розкаявся, зазначив, що всі обставини викладені в обвинувальному акті відповідають дійсності, не оспорював часу, місця, способу вчинення злочинів, співвиконавців, його ролі у вказаному, корисливої мети його дій. Суду повідомив, що в квітні 2025 року через додаток «Telegram» за грошову винагороду організував переправлення осіб через державний кордон України з Республікою Молдова поза пунктом пропуску, а саме 22.04.2025 разом з ОСОБА_5 та 30.04.2025 спільно зі своїм батьком ОСОБА_8 . Для цього він повідомляв останнім про деталі руху, координував їх між собою та повідомив місце, де мав відбутися перетин кордону, а саме с. Василівка Роздільнянського району Одеської області. Сам перетин кордону мав бути здійснений в пішому порядку. Як йому стало потім відомо вказаних осіб виявили та затримали працівники прикордонної служби. 
Обвинувачений суду повідомив, що він у вчиненні вказаного кримінального правопорушення розкаюється, висновки для себе зробив, шкодує про вчинене та запевнив суд про недопустимість такого в майбутньому. Вказане вчинив у зв`язку з скрутним матеріальним становищем його сім`ї. 
Учасники судового провадження вважали недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються.
Суд, з`ясувавши, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст обставин справи, які ніким не оспорюються, переконавшись у добровільності їх позиції та роз`яснивши, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавленні права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються.
Розглянувши вказане провадження в межах висунутого обвинувачення, дослідивши докази у справі в заявленому сторонами обсязі, керуючись законом, суд дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого доведена стороною обвинувачення, оскільки підтверджена сукупністю доказів у справі, які суд приймає до уваги як належні, допустимі та достатні для висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 .
Так, суд приймає до уваги як достатні докази винуватості показання обвинуваченого, оскільки вони підтверджують всі обставини злочину, узгоджуються між собою та письмовими доказами у справі.
Так, обвинувачений добровільно повідомив суду всі обставини вчинення злочину та зазначив, що дійсно мав намір разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 сприяти незаконному переправленню осіб через державний кордон України, способом надання вказівок, порад через с. Василівка Роздільнянського району Одеської області, яка є прикордонною та має кордон з Республікою Молдова. При цьому суд вважає доведеним корисливий мотив дій обвинуваченого, оскільки метою вчинення вказаних дій були мета незаконного збагачення, оскільки обвинуваченим в судовому засіданні підтвердив те, що за незаконне переправлення осіб, він мав отримати грошові кошти.
Перевіривши та оцінивши докази в їх сукупності з метою встановлення обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, врахувавши вимоги ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за:
- ч.3 ст.332 КК України (епізод від 23.04.2025) як організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, за попередньою змовою групою осіб, щодо кількох осіб, вчиненого з корисливих мотивів;
- ч.3 ст.332 КК України (епізод від 30.04.2025) як організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, за попередньою змовою групою осіб, вчинено повторно, з корисливих мотивів.
З вимоги про судимість ГУНП в Одеській області відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності та неодноразово судимий, останній раз 28.01.2013 Ананьївським районним судом Одеської області за ч. 2 ст.185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 289, ст. 70, ст. 71 КК України на 5 років 1 місяць позбавлення волі, звільнений 25.11.2016 за відбуттям терміну покарання.
З наданих прокурором документів та з пояснень самого обвинуваченого судом установлено, що в провадженні Роздільнянського районного суду Одеської області на стадії судового розгляду перебуває інше кримінальне провадження №12017160450000127 від 04.05.2017 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України (єдиний унікальний номер справи №517/395/25). Судовий розгляд на даний час триває та відносно обвинуваченого ОСОБА_4 в даному кримінальному провадженні застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
При вирішенні питання щодо обрання ОСОБА_4 покарання суд керується вимогами ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання та слідує принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. 
Суд приймає до уваги, що обвинувачений вину визнав, розкаявся та оцінює зазначене як обставину, що пом`якшує покарання у виді щирого каяття.
Про щире каяття обвинуваченого беззаперечно свідчить його показання в судовому засіданні, відповідно до яких він не лише повідомив про всі обставини вчиненого кримінального правопорушення, а й висловив щирий жаль щодо його вчинення, неодноразово повідомляв про усвідомлення неприпустимості та протиправності його дій, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести покарання. Про щирість каяття, на думку суду, свідчить також і факт надання обвинуваченим в суді правдивих показань.
Стороною обвинувачення не зазначено в обвинувальному акті про наявність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 , та які відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 1 ст. 92 КПК України підлягають доказуванню саме прокурором. У силу положень ст. 337 КПК України суд позбавлений можливості додатково установлювати та ураховувати обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 та які в обвинувальному акті не зазначені, а також які прокурором не доказувалися, оскільки це погіршить становище обвинуваченого.
Частина 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 у справі №682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності, суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування.
Санкцією частини 3 статті 332 КК України визначено, що за дії, які передбачені в диспозиції вказаної статті, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.
Отже, при визначенні покарання ОСОБА_4 суд ураховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься категорії тяжких злочинів, суспільну небезпеку протиправних дій, особу обвинуваченого, який раніше судимий, свою винуватість у вчиненні злочинів визнав, розкаявся.
З урахуванням конкретних обставин справи, суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_4 злочину, особи обвинуваченого, який вину визнав, вчинив кримінальне правопорушення за наявності пом`якшуючої покарання обставини у виді щирого каяття, усвідомлення на момент судового розгляду скоєного та його наслідки, виказав готовність нести відповідальність, відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, на основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, керуючись вимогами ст. 50, 65 КК України, суд, вважає можливим погодитися з думкою сторони обвинувачення, що покаранням необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі у мінімальній межі санкції ч. 3 ст. 332 КК України. Вказане покарання досягне мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Також суд призначає додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Щодо додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.
Санкцією ч.3 ст.332 КК України передбачено основне покарання у виді позбавлення права волі строком від семи до дев`яти років. Додатковим покарання покаранням є позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю до трьох років з конфіскацією майна.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 у справі №404/2081/22 викладено правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ст. 55 КК України (застосування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю). При розгляді вказаної справи судом зазначено, що зміст ст. 55 КК не містить законодавчих заборон чи обмежень щодо призначення такого додаткового покарання в залежності від того, чи обіймав обвинувачений певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.
Отже, ОСОБА_4 необхідно призначити додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю, передбачене санкцією частини відповідної статті кримінального закону.
Судом не встановлено наявності обставин, визначених ст. 69 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, які б з урахуванням особи винного дали можливість призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України за це кримінальне правопорушення та не призначати додаткове покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, як обов`язкове.
На даний час ОСОБА_4 утримується під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу, на підставі ухвали слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 06.04.2025, у іншому кримінальному провадженні, яке дотепер перебуває на стадії судового розгляду в Роздільнянському районному суді Одеської області (єдиний унікальний номер справи №517/395/25). 
Ураховуючи приписи ст. 374 КПК України, а також те, що запобіжний захід у вказаному кримінальному провадженні щодо обвинуваченого не обирався та відсутність жодних клопотань зі сторони обвинувачення, а також те, що у іншому кримінальному провадженні до нього вже застосовано запобіжний у виді тримання під вартою, суд вважає за необхідне до набрання вироком законної сили не застосовувати щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Водночас суд зауважує, що питання щодо скасування арешту майна, який був накладений ухвалами слідчого судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25.04.2025 та 01.05.2025 та про спеціальну конфіскацію майна вирішено судом при ухвалені вироку від 03.11.2025 щодо ОСОБА_5 за ч.2 ст.332 КК України (справа №517/589/25) та вироку від 14.11.2025 щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст.332 КК України (справа 517/590/25). 
Цивільний позов не заявлявся.
Питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.
Також у відповідності до ст. 124 КПК України з обвинуваченого слід стягнути судові витрати у справі, якізгідно довідки про витрати на проведення експертизи у кримінальному провадженні до висновку експерта №СЕ-19/116-25/21290-ВЗ від 19.09.2025 становить 7131 гривня 20 копійок.
Керуючись ст. 50, 65, 332 КК України, ст. 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_4  винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.
Призначити  ОСОБА_4  покарання за ч.3 ст. 332 КК України у виді семи (семи) років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю та обіймати пов`язані зі здійсненням охорони державного кордону України строком на 2 (два) роки та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня ухвалення вироку, тобто з 30 квітня 2026 року.
Речові докази: автомобіль марки «Toyota RAV4», зеленого кольору, який знаходиться на балансі військової частини НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , що передані слідчим на відповідальне зберігання командиру військової частини НОМЕР_2 – залишити у військовій частині.
Речовий доказ у кримінальному провадженні, а саме: мобільний телефон марки iPhone 12 IMEI: НОМЕР_4 з сім-картою НОМЕР_5 , який переданий слідчим на відповідальне зберігання ОСОБА_6 - залишити останньому.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення експертизи у кримінальному провадженні в сумі 7131 гривня 20 копійок.
Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Захарівський районний суд Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк з дня вручення йому копії вироку. 
Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України, вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя