ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

30 квітня 2026 року  м. Чернівці Справа № 725/8796/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава України, Військова частина НОМЕР_1 , Кабінет Міністрів України,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2026 року, ухваленого під головуванням судді Піхало Н.В., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Держави Україна матеріальну шкоду у вигляді недоотриманого грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовця за період служби з 20.05.2023 року по 15.05.2024 року у розмірі 277 104,90 грн шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України, заподіяну в результаті прийняття КМУ нормативно-правового акту, що був визнаний протиправним та нечинним.
В обґрунтування вимоги вказував, що оскільки в період служби позивача при розрахунку його грошового забезпечення військовою частиною застосовувався нормативно правовий акт (п.2 Постанови КМУ №481), який через невідповідність актам вищої юридичної сили був скасований, ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди у розмірі недоплаченого грошового забезпечення.
Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Провадження №22-ц/822/724/26

Не погоджуючись із рішенням суду сторона позивача оскаржила його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що суд першої інстанції помилково застосував принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі, не розмежувавши поняття «дії нормативно-правового акта в часі» та «шкоди, завданої застосуванням протиправного нормативно-правового акта».
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 24 лютого 2026 року у справі №160/6949/20 сформулювала правовий висновок з цього питання, зазначивши у п. 47 постанови: «Тобто шкода, завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта».
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України та письмових поясненнях Військова частина НОМЕР_1 просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що позивач заявляє вимоги про стягнення недоотриманого грошового забезпечення за період з 20.05.2023 року по 15.05.2024 року, тоді як пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року №481 визнано протиправним та нечинним з 18 червня 2025 року (дата ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду), у позивача відсутні правові підстави для стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення за період, що передує даті визнання зазначеної норми протиправною та нечинною.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що рішення наведеним вище вимогам закону відповідає.
Судом встановлено, сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 з 17.01.2023 року по 15.05.2024 року включно проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 від 16.07.2020 року (а.с.13-18)
Згідно копії витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.02.2023 року старшого солдата, призваного по мобілізації, ОСОБА_1 , солдата резерву, ВОС - 674543Д вважати таким, що 01.02.2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2470 грн. Виплачувати надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 87,8% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням шпк «солдат» (а.с.21).
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року у справі №560/16006/25 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовом з підстав того, що спірні правовідносини, які склалися між сторонами, не є публічно-правовими за своєю суттю, а є цивільно-правовими (а.с.9-10).
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 1 статті 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частиною 2 статті 9 Закону №2011 до складу грошового забезпечення входять: - посадовий оклад, оклад за військовим званням; - щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); - одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина 3 статті 9 Закону №2011).
Позивач вважає, що під час перебування на службі відповідач протиправно не здійснив виплату належного грошового забезпечення, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного року, взятого як розрахункову величину, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пункт 4 названої урядової постанови в первинно прийнятій редакції встановлював, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Натомість 12.05.2023 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704» (Постанова №481), пунктом 2 якої внесено зміни до пункту 4 Постанови №704, виклавши абзац перший в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Пунктом 3 Постанови №481 установлено, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів. Отже, з дня набрання чинності Постановою №481 (20.05.2023 року) Кабінетом Міністрів України замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запроваджено сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року №481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 05.06.2024 року у справі №910/14524/22 та від 11.09.2024 року у справі №554/154/22 наголошувала на тому, що суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).
Таким чином, внесені Постановою КМУ №481 зміни до пункту 4 Постанови №704 у період їх чинності не дозволяють застосовувати попередню редакцію пункту 4 Постанови №704 після набрання законної сили судового рішення у справі №320/29450/24, як на тому наполягає позивач.
Крім того, колегія суддів ураховує, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року у справі №320/29450/24, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 у справі №320/29450/24, було визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови КМУ від 12.05.2023 року №481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови №704.
Оскільки рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року набрало законної сили 18.06.2025 року, то відповідно наведений нормативно-правовий акт втратив чинність з 18.06.2025 року, що свідчить про правомірність його застосування відповідачем у спірних правовідносинах з 20.05.2023 року по 15.05.2025 року.
Відтак, обраховуючи грошове забезпечення на підставі приписів постанови Кабінету Міністрів №481, яка була чинною у період спірних правовідносин, відповідач діяв правомірно та не допустив порушення прав та інтересів позивача.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 30.06.2025 року у справі №280/8605/24 прийшов до висновку, що визнання у судовому порядку пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року №481 нечинним не породжує для позивача юридичних наслідків, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні положення зазначеної постанови були чинними.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.04.2025 року у справі №420/5584/24, від 21.01.2026 року у справі №280/12030/24.
Що стосується доводів апелянта з приводу невірного застосування судом першої інстанції норм ст.56 Конституції України та ст.1175 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За приписами частини 9 статті 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
У постанові від 08 червня 2022 року (справа №2-591/11) Велика Палата Верховного Суду виснувала наступне: «77. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.
78. Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.
79. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.
80. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві, зокрема у постановах від 26 червня 2019 року у справі №905/1956/15 (пункт 6.27), від 27 листопада 2019 року у справі №629/847/15-к, від 16 червня 2020 року у справі №922/4519/14 (пункт 6.19), від 13 січня 2021 року у справі №0306/7567/12 (пункт 28), від 28 вересня 2021 року у справі №761/45721/16-ц (пункт 105)».
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що оскільки законодавством врегульовано порядок, згідно якого нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, то й відповідно застосування аналогії щодо визнання акту неконституційним КСУ.
Що стосується стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини грошового забезпечення, то суд зазначає, що відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).
На підставі ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно зі ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
За наведеного вище, враховуючи, що позивач заявляє вимоги про стягнення недоотриманого грошового забезпечення за період з 20.05.2023 року по 15.05.2024 року, тоді як пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року №481 визнано протиправним та нечинним з 18 червня 2025 року (дата ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення за період, що передує даті визнання зазначеної норми протиправною та нечинною.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.
Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду першої інстанції не впливають та не є істотними.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 23 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддя-доповідач    І.Н. Лисак

Судді:     І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк