Справа № 521/1848/26
Номер провадження № 2-о/521/185/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року
м. Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді - Громіка Д.Д.,
при секретарі – Котигорох Н.С.
за участі: 
заявника – ОСОБА_1 ,
представника заявника – ОСОБА_2 ,
заінтересованої особи - ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі №204, в м. Одеса, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування на утриманні, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулась до Хаджибейського районного суду м. Одеси з заявою, в якій просить суд встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на утриманні загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 .
Встановлення зазначеного факту заявнику необхідно для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 15 млн. грн., передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року.
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2026 року провадження по справі відкрито.
14.03.2026 року на електронну адресу суду від представника заінтересованої особи - Міністерства оборони України надійшов відзив, у якому просить відмовити у задоволенні заяви з підстав недоведеності зазначених у заяві обставин, а саме надані заявником письмові докази жодним чином не підтверджують факту перебування заявника на утриманні ОСОБА_4 .
Заявник та представник заявника у судовому засіданні обставини викладені у заяві підтримали, просили заяву задовольнити у повному обсязі.
ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердила викладені у заяві обставини, просила встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на утриманні загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 .
Інші заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що 17 травня 1998 року, ОСОБА_1 була призначена законним опікуном ОСОБА_4 , що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 , виданим Суворовською районною адміністрацією м. Одеси 26 жовтня 1999 року.
З копії довідки №2008 від 13.10.2023 року, виданої Головою селища «Преображенський» ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_4 проживає з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 2000 року по день призову до армії.
З демографічної довідки на військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_4 проходив службу у 3 мех. відділенні, 1 мех. взводу 3 мр та мав військове звання солдат.
У графі 21 зазначеної довідки «мати» зазначено ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .
У графі 22 «адреса проживання» зазначено: АДРЕСА_1 .
У графі 25 «номер мобільного телефону близького родича» зазначено мати « ОСОБА_1 (095)-808-35-76.
Будь-яких інших близьких ОСОБА_4 осіб дана довідка не містить. 
Судом також встановлено, що на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення про смерть вих. №3076 від 03.04.2024 року, відповідно до якого її син солдат 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , під час виконання бойового завдання, пов`язаного з захистом територіальної цілісності та державного суверенітету України, внаслідок мінометно-артилерійського обстрілу загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 біля населеного пункту Кліщіївка Донецької області.
Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_1 від 18.07.2024 р. №13749, виданої ОСОБА_1 підтверджено, що загиблий (померлий) солдат ОСОБА_4 дійсно брав (брала) безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Донецькій області, н.п. Кліщіївка.
Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого ОСОБА_1 , 05 квітня 2024 року було складено відповідний актовий запис про смерть ОСОБА_4 19.09.2023 року.
Відповідно до свідоцтва про поховання №062280 від 08.04.2024, виданого директором КП «СП КПО» Малишева С.М. поховала свого сина, ОСОБА_4 на західному кладовищі у м. Одесі.
27 квітня 2026 року на адресу суду від приватного нотаріуса ОМНО Одеської області Верезуб К. надійшли матеріали спадкової справи №51/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .
Із змісту витребуваної судом спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини зверталась заявник та тітка померлого ОСОБА_3 .
Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
При розгляді справи судом спору про право між заінтересованими особами не встановлено, вирішення даного питання надасть право заявниці на набуття нею статусу члена сім`ї військовослужбовця відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
При цьому між позивачем та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки Міноборони не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.
Таким чином, заперечення представника Міністерства оборони України у даній справі щодо встановлення факту, про який просить заявник, не свідчить про існування спору про право, адже Міноборони не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) сформульовано висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.
Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20 (провадження № 61-5204св21).
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Згідно статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на момент виникнення права на отримання грошової допомоги в зв`язку з загибеллю військовослужбовця) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно із частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Виходячи з аналізу вказаної норми сім`єю соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положенню міститься у постанові КЦС ВС від 23.04.2020 року по справі № 686/8440/16-й.
Згідно правових висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї», членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнолітні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Тому, отримання заявником інших виплат не можуть бути перешкодою для визнання факту перебування його на утриманні.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Крім цього, судом також встановлено, що ОСОБА_4 систематично переказував частину своєї заробітної плати на банківський рахунок заявниці, що підтверджується відповідними виписками з банківського рахунку ОСОБА_1 .
Зазначена обставина додатково підтверджує матеріальне утримання заявниці з боку ОСОБА_4 .
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є непрацездатною особою за віком, пенсіонером, що підтверджується довідкою про доходи №8270 3666 0822 2219, розмір її пенсії складає 6595,98 грн.
Крім того, враховуючи недостатність отримуваного доходу для задоволення елементарних потреб життєдіяльності, цілком очевидна фінансова неможливість самостійного забезпечення ОСОБА_1 найнеобхідніших потреб.
Як встановлено під час розгляду справи, заявниця, не має інших родичів чи членів сім`ї, які за законом мають її утримувати. Єдиною особою, яка надавала фінансову допомогу заявниці, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування заявниці був її син ОСОБА_4 .
Аналізуючи в сукупності зазначені докази, суд приходить до переконання, що дійсно, ОСОБА_4 передавав кошти своїй матері ОСОБА_1 шляхом перерахунку коштів на її картку.
Аналізуючи в сукупності всі зібрані у справі докази, суд встановив, що заявниця, яка є непрацездатною особою, постійно проживала за однією адресою зі своїм сином ОСОБА_4 і перебувала на його утриманні, отримувала від нього допомогу на постійній основі, враховуючи, що розмір його грошового забезпечення значно перевищував її дохід і отримувана нею пенсія не задовольняла всіх потреб, зокрема щодо оплати комунальних послуг, харчування, витрат на лікування, медичні препарати, аналізи, тощо.
Судом не встановлено наявності у заявниці інших осіб, які б за законом зобов`язані утримувати її, а тому допомогу вона отримувала лише від сином ОСОБА_4 , який був єдиним родичем, який надавав їй допомогу систематично, на постійній основі, ОСОБА_4 взяв на себе обов`язок по утриманню своєї матері, і саме його допомога була основним і постійним джерелом засобів до її існування. Після смерті сина заявник втратила постійне та основне джерело засобів до існування, позбавлена можливості купувати ліки, оплачувати медичні обстеження.
Зазначені в сукупності обставини, які підтверджені наданими доказами, дають законні підстави для встановлення факту, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_4 .
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, незважаючи на задоволення вимог заявників, суд не повертає сплачену при зверненні до суду суму судового збору, оскільки згідно вимог ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються.
На підставі викладеного і керуючись статтями 259, 265, 268, 293, 294, 315 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування на утриманні - задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні свого сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час захисту Батьківщини. 
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складення повного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 25 травня 2026 року.

Суддя:          Д.Д. Громік