ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 926/2697/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Орищин Г.В.
суддів Галушко Н.А.
Желіка М.Б.
секретар судового засідання Хом`як Х.А. 
розглянув апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 (повне рішення складено 10.11.2025, суддя М.О. Гурин)
у справі № 926/2697/25
за позовом Служби безпеки України, м. Київ 
до відповідачів:
1) ОСОБА_2 , м. Чернівці
2) ОСОБА_1 , м. Чернівці
3) Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ», м.Чернівці 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Гандабура Галина Петрівна, м.Чернівці
про визнання недійсним договору та стягнення коштів сумі 200 000,00 грн

За участю представників:
від позивача – Скрипніков Д.С. (в режимі відеоконференцзв`язку)
від відповідача-1 – ОСОБА_3 
від відповідача-2 – Биць І.А. 
від відповідача-3 – не з`явився 
від відповідача-4 – Гандабура Г.П. (в режимі відеоконференцзв`язку)

Господарський суд Чернівецької області у рішенні від 06.11.2025 ухвалив: - задоволити позов Служби безпеки України; - визнати недійсним договір від 03.04.2024 купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІП КОМ”; - стягнути з ОСОБА_2 на користь держави Україна частку в розмірі 50% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІП КОМ”, що у грошовому еквіваленті становить 200000,00 грн, що складає 200000 часток, з розрахунку 1 частка становить 1 гривню; - стягнути на користь держави Україна з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 200000,00 грн отримані за результатом реалізації договору від 03.04.2024 щодо купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІП КОМ”; - стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Служби безпеки України по 2422,40 грн судового збору.
Не погодившись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, відповідач-1 та відповідач-2 оскаржили його в апеляційному порядку, подавши апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 у справі № 926/2697/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою на рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 у цій справі. 
09.01.2026 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 926/2697/25. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що спір виник у зв`язку з укладенням 03.04.2024 договору купівлі-продажу (відступлення), за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 належну йому (50%) частку у статутному капіталі ТзОВ «ВІП КОМ», попри те, що на момент вчинення правочину щодо ОСОБА_2 діяли санкції у вигляді блокування активів. Суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з того, що Служба безпеки України діяла в межах наданих законом повноважень щодо захисту національної безпеки та контролю за дотриманням санкцій, а спірний договір був укладений у період дії санкції, запровадженої рішенням РНБО та Указом Президента України, що прямо забороняло розпорядження активами. Суд встановив, що правочин суперечив вимогам ЗУ «Про санкції», інтересам держави та суспільства, а також був укладений особою, яка на момент його вчинення втратила громадянство України і не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. Крім того, суд врахував обізнаність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про чинність санкцій та дійшов висновку про умисне вчинення правочину всупереч встановленим обмеженням, у зв`язку з чим, визнав договір недійсним і застосував наслідки недійсності у вигляді стягнення одержаного в дохід держави.
Відповідач-2 ( ОСОБА_1 ) не погодився з ухваленим рішенням місцевого господарського суду та оскаржив його в апеляційному порядку. Зокрема зазначив, що:
- суд безпідставно вважав датою укладення договору 03.04.2024, ототожнивши її з датою, зазначеною у тексті договору, без дослідження фактичного моменту його підписання. Водночас, пунктом 7.1 договору прямо передбачено, що він набирає чинності з моменту підписання сторонами. За твердженням апелянта, договір та акт приймання-передачі були фактично підписані лише 04.04.2024 у приміщенні приватного нотаріуса після перевірки відомостей у реєстрах, а тому висновок суду про укладення правочину під час дії санкцій ґрунтується на припущеннях та суперечить принципу змагальності;
- сам по собі договір купівлі-продажу частки не спричиняє переходу корпоративних прав, оскільки такий перехід пов`язується з підписанням акта приймання-передачі частки та проведенням державної реєстрації змін. Оскільки акт приймання-передачі був нотаріально посвідчений 04.04.2024, то до цього моменту ОСОБА_2 не здійснив розпорядження часткою, а ОСОБА_1 не набув права власності на неї, що виключає порушення санкцій у період їх дії;
- суд не встановив належними доказами, що сторони діяли з метою уникнення санкцій або були обізнані про можливе введення нових санкцій 04.04.2024. Санкції щодо ОСОБА_2 , введені указом № 140/2021, спливали 03.04.2024, а нові санкції за Указом № 219/2024 були введені лише наступного дня. Відтак, твердження суду про намір сторін уникнути санкцій не підтверджене доказами, оскільки на момент підписання документів сторони не могли знати про майбутнє рішення РНБО;
- ОСОБА_2 набув право власності на корпоративні права ще будучи громадянином України, а припинення громадянства не припинило його права власності та не вплинуло на чинність довіреності, на підставі якої було укладено спірний правочин. Відповідно до положень ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства мають право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, тоді як норми ЦК України не передбачають втрату цивільної дієздатності у зв`язку з припиненням громадянства. Отже, висновок суду про відсутність у ОСОБА_2 цивільної дієздатності з підстав припинення громадянства є безпідставним.
10.03.2026 представником відповідача-1 подано заяву про приєднання до апеляційної скарги відповідача-2. Заява обґрунтована тим, що відповідач-1 виступав на одній стороні з апелянтом у суді першої інстанції та повністю підтримує вимоги апеляційної скарги щодо скасування оскаржуваного рішення. 
Ухвалою суду від 30.04.2026 було задоволено заяву представника відповідача-1 ( ОСОБА_2 ) від 10.03.2026 про приєднання до апеляційної скарги.
Згідно з додатковими поясненнями у справі, ОСОБА_2 вважає, що наявні безумовні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на таке:
- ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд судом справи, оскільки після видворення його з ініціативи Служби безпеки України 23.05.2023 він перебував за межами України, що об`єктивно ускладнювало його участь у судовому процесі. Попри це, суд обмежився формальними заходами повідомлення та не вжив належних і реальних заходів для забезпечення права відповідача на участь у справі. Позивачу було відомо про представництво інтересів ОСОБА_2 адвокатським об`єднанням «Статус КВО», однак повідомлення про розгляд справи представникам також не направлялося. Повідомлення, направлені на електронну адресу, яка не є офіційною електронною адресою у розумінні Положення про ЄСІТС, не можуть вважатися належними доказами повідомлення. За відсутності відомостей про місце проживання відповідача суд був зобов`язаний застосувати порядок виклику через оголошення на офіційному вебсайті судової влади відповідно до ст.122 ГПК України, однак цього зроблено не було;
- через неналежне повідомлення про розгляд справи відповідач був позбавлений можливості подати докази та пояснення, зокрема заяви свідків щодо дійсної дати підписання договору та акту приймання-передачі частки. Крім того, відповідач не отримав позовної заяви з додатками, що унеможливило належну підготовку правової позиції. Суд першої інстанції зробив висновки на підставі припущень, не встановив усіх істотних обставин справи та фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки розглянув спір не з тих підстав, на які посилалась Служба безпеки України при зверненні до суду;
- суд першої інстанції не врахував актуальної практики Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК України та принципу пропорційності втручання у право власності, у відповідності до яких санкції, мають конфіскаційний характер та є втручанням у право мирного володіння майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції; такі санкції можуть застосовуватись лише у виключних випадках за умови дотримання принципу пропорційності та індивідуалізації відповідальності. У даній справі, держава не зазнала жодних збитків, сторони не отримали безпідставного збагачення, а спірні реєстраційні дії на момент звернення до суду вже були скасовані Міністерством юстиції України. За таких обставин, застосування конфіскаційних наслідків є непропорційним;
- спір фактично стосується застосування санкцій та можливого стягнення активів особи, щодо якої запроваджено санкції у вигляді блокування активів. Водночас, ЗУ «Про санкції» передбачає спеціальну процедуру конфіскації активів, яка здійснюється виключно за позовом Міністерства юстиції України та розглядається Вищим антикорупційним судом. Служба безпеки України не наділена повноваженнями звертатись із вимогами про конфіскаційні наслідки у порядку цивільного чи господарського судочинства шляхом застосування ч.3 ст.228 ЦК України;
- метою укладення спірного договору було відчуження корпоративних прав у ТзОВ «ВІП КОМ» у зв`язку з фактичною неможливістю ОСОБА_2 брати участь у діяльності товариства після припинення громадянства України та перебування за межами України. Спірний договір та акт приймання-передачі частки були підписані після припинення дії санкцій, застосованих Указом Президента України від 03.04.2021 № 140/2021. На момент вчинення правочину ОСОБА_2 не мав об`єктивних підстав передбачати застосування нових санкцій відповідно до Указу Президента України від 04.04.2024 № 219/2024. Обставини перебування ОСОБА_2 за межами України, проходження військової служби у Збройних Силах України, а також подальші обставини його виїзду з України, у сукупності спростовують припущення про наявність умислу на уникнення санкцій.
Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, Службою безпеки України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається, зокрема, на таке:
- 03.04.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТзОВ «ВІП КОМ», предметом якого є 50% корпоративних прав, що належали ОСОБА_2 . На момент укладення правочину щодо останнього діяли персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), введені Указом Президента України від 03.04.2021 № 140/2021. Укладення договору в останній день дії санкцій свідчить про його спрямованість на уникнення встановлених державою обмежень;
- спірний договір спрямований на відчуження активу, щодо якого на момент його укладення діяла санкція у виді блокування активів, встановлена відповідно до ЗУ «Про санкції». Такі дії фактично нівелюють дію обмежувального заходу держави, що прямо суперечить його правовій природі та меті. Відповідно до ст.228 ЦК України, правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними, а санкційне регулювання, за усталеною практикою Верховного Суду, є складовою публічного порядку України. Отже, спірний правочин є нікчемним в силу закону як такий, що спрямований на обходження встановлених державою обмежень;
- матеріали справи підтверджують, що обидві сторони правочину були обізнані про застосовані до ОСОБА_2 санкції, оскільки вони були офіційно оприлюднені. Крім того, сам факт оскарження санкцій в судовому порядку підтверджує усвідомлення їх існування. Отже, дії сторін не можуть вважатися такими, що відповідають звичайній господарській діяльності;
- укладення договору та подальше оформлення акту приймання-передачі частки призвели до зміни складу учасників ТзОВ «ВІП КОМ». Однак, відповідні реєстраційні дії згодом були визнані такими, що вчинені з порушенням закону, та скасовані Міністерством юстиції України, що підтверджує протиправний характер спірних дій.
Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду.
В судове засідання з`явились представники сторін, які підтримали доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 змінено процесуальний статус відповідача-4 – Приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Гандабури Галини Петрівни та визначено його третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази в сукупності, судова колегія встановила такі обставини: 
Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 02.04.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яке введене в дію Указом Президента України від 03.04.2021 № 140/2021, застосовано санкції відповідно до Закону України «Про санкції» до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорти громадянина України для виїзду за кордон: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 (YERIMICHUK OLEKSANDR), ІНПП НОМЕР_4 строком на три роки (п. 4 додатку 1 до рішення).
03.04.2024 між учасником ТзОВ «ВІП КОМ» - громадянином України ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області 02.04.1996, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_4 , на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П. 02.04.2021, зареєстрованої в реєстрі за № 240 (за договором – продавець, відповідач-2) та громадянином України ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_6 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області, 17.11.2004, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 (за договором – покупець, відповідач-1) укладено договір купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ» (відповідач 3). 
У відповідності до п.1.1 договору, продавець зобов`язується передати покупцю свою частку у розмірі 50% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ», що у грошовому еквіваленті становить 200000,00 грн і складає 200000 часток, з розрахунку 1 (одна) частка становить 1 (одну) гривню, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити названу частку. Відступлення частки за цим договором є чинним і покупець вважається повноправними учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ» з моменту підписання цього договору (п.2.1). За відступлення частки покупець сплачує продавцю 200 000,00 грн (п.3.1). Оплата за даним договором проводиться до підписання договору сторонами (п.4.1). Форма розрахунків: за домовленістю між сторонами (п.4.2). За настання обставин, зазначених в п. 2.1 цього договору, мають місце наступні юридично значимі наслідки: - всі права і обов`язки продавця, як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ», у розмірі 50% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ» переходять до покупця; - продавець втрачає усі права та обов`язки стосовно проданої частки, а покупець набуває відповідних прав та обов`язків (п.5.1). Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п.7.1). Строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.7.1 цього договору припиняє свою дію з моменту повного виконання сторонами його умов (п.7.2). 
Відповідно до акту прийому-передачі від 04.04.2024 ОСОБА_1 набув у власність частку у розмірі 50% у статутному капіталі ТзОВ «ВІП КОМ», що у грошовому еквіваленті становить 200 000 грн, справжність підписів на якому посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, Гандабурою Г. П. 
04.04.2024 приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П. проведено реєстраційну дію № 1000381070015001752 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», внаслідок якої змінено склад учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ».
Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеним у дію Указом Президента України від 04.04.2024 № 219/2024, до ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 , до 14.04.2021 – громадянин України ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Румунії, персональний цифровий код (cod numeric personal) 1711231339995, паспорт громадянина Румунії серії НОМЕР_8 , застосовано санкції відповідно до Закону України «Про санкції», зокрема: блокування активів (тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано вчиняти дії, тотожні праву розпорядження ними); обмеження торговельних операцій (повне припинення); обмеження транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення); запобігання виведенню капіталів за межі України; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; анулювання або зупинення ліцензій та інших дозвільних документів; заборона участі у приватизації та оренді державного майна; заборона або обмеження заходження суден і повітряних суден на/в територію України. 
Указ Президента України від 04.04.2024 № 219/2024 був опублікований в офіційному виданні "Урядовий кур`єр" 10.04.2024, № 73.
Указом Президента України від 14.04.2021 № 161/2021 «Про припинення громадянства України ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 » постановлено, зокрема, вважати таким, що втратив громадянство України ОСОБА_2 . Вказана обставина сторонами не заперечується.
05.07.2024 у Міністерстві юстиції України зареєстровано за № СК-3602-24 скаргу Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 03.07.2024 № 5/1-10410, в якій зазначено, що державна реєстрація проведена всупереч рішенню Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", введеного в дію Указом Президента України від 04.04.2024 № 219/2024, яким такі санкції було застосовано, зокрема до громадянина Румунії ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 , до ІНФОРМАЦІЯ_2 – громадянин України ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок проведення оскаржуваної реєстраційної дії було змінено склад учасників Товариства. 
Наказом Міністерства юстиції України № 2315/5 від 02.08.2024 скаргу Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 03.07.2024 задоволено частково; визнано вчиненою з порушенням ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та анульовано реєстраційну дію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.04.2024 за № 1000381070015001752 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», проведену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Галиною Петрівною щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ» (ідентифікаційний код юридичної особи 33707168). 
На підставі вказаного наказу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань внесено відомості, якими анульовано реєстраційну дію № 1000381070015001752.
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу від 02.08.2024 № 2315/5, а також зобов`язання Міністерства юстиції України відновити становище, яке існувало до його прийняття, шляхом поновлення у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про реєстраційну дію № 1000381070015001752 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу». Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі № 910/10018/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025, у задоволенні позову відмовлено з підстав недоведеності позивачем порушення вимог законодавства при вчиненні оскаржуваних реєстраційних дій та відсутності підстав для скасування рішення Міністерства юстиції України.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 11.05.2021 відкрито провадження в адміністративній справі № 9901/137/21 за позовом ОСОБА_2 до Президента України ОСОБА_9 , за участю третіх осіб: Ради національної безпеки і оборони України та Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 03.04.2021 № 140/2021.
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.07.2025 відмовлено у задоволенні позову у справі № 9901/137/21.
У серпні 2025 року Служба безпеки України звернулася до Господарського суду Львівської області з цим позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ТзОВ «ВІП КОМ» від 03.04.2024 та застосування наслідків його нікчемності, посилаючись на те, що правочин був укладений під час дії санкцій щодо ОСОБА_2 у вигляді блокування активів з метою обходу санкційних обмежень шляхом відчуження належної йому частки у товаристві, що суперечить Закону України «Про санкції», порушує публічний порядок та інтереси держави і суспільства.
21.04.2026 відповідачем-1 ( ОСОБА_1 ) через систему «Електронний суд» подано до Західного апеляційного господарського суду заяви свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , у яких свідки повідомили обставини підготовки та підписання договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ТзОВ «ВІП КОМ» та акта приймання-передачі частки. Зокрема, ОСОБА_10 зазначила, що здійснювала юридичний супровід відчуження частки, організовувала зустріч у нотаріуса та готувала проєкти документів, які фактично були підписані сторонами 04.04.2024, незважаючи на зазначення у договорі дати « 03.04.2024». ОСОБА_4 у своїй заяві підтвердив, що як представник ОСОБА_2 прибув до нотаріуса, підписав договір купівлі-продажу та акт приймання-передачі частки 04.04.2024.
Перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків:
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України», На Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 25 вказаного Закону, Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці.
Таким чином, наведені положення Закону України «Про Службу безпеки України» визначають правовий статус та повноваження Служби безпеки України як органу, що реалізує завдання із захисту національної безпеки держави, у тому числі шляхом звернення до суду в межах наданої законом компетенції для захисту інтересів держави.
За змістом ст. 1 Закону України «Про санкції», з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції). Санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, до іноземців, осіб без громадянства, суден, повітряних суден, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність, а санкції у виді позбавлення державних нагород - проти будь-яких нагороджених осіб, зазначених у частині четвертій статті 3 цього Закону.
Згідно з п. 1. ч. 1. ст. 4 Закону України «Про санкції», видами санкцій згідно з цим Законом в тому числі є блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
Пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України. Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, суден, повітряних суден, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання (ст. 5 Закону України «Про санкції»).
Отже, запровадження санкції у виді блокування активів відповідно до Закону України «Про санкції» означає тимчасове позбавлення особи права користуватися та розпоряджатися відповідними активами, у тому числі вчиняти щодо них будь-які дії, тотожні за змістом розпорядженню. Відчуження частки у статутному капіталі товариства за своєю правовою природою є формою розпорядження майном, у зв`язку з чим укладення правочину, спрямованого на її передачу іншій особі в період дії зазначеного обмежувального заходу, перебуває у прямій суперечності із змістом та метою застосованої санкції та підлягає оцінці з точки зору відповідності публічному порядку та імперативним приписам закону.
Верховний Суд у постанові від 18.12.2024 у справі № 824/107/23 виснував зокрема, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. Стаття 352 ЦПК України визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, у разі використання приватноправового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків відповідного державного органу, покликаного захищати інтереси держави у відповідних відносинах.
Враховуючи встановлені обставини справи та наведене нормативне регулювання, колегія суддів виходить із того, що Служба безпеки України, діючи в межах визначених Законом України «Про Службу безпеки України» повноважень із забезпечення національної безпеки та захисту державних інтересів, була наділена правом ініціювати застосування до відповідача персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) та звернутися до суду з метою забезпечення їх ефективності та недопущення обходу встановлених державою обмежень.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 02.04.2021, введеним у дію Указом Президента України від 03.04.2021 № 140/2021, до ОСОБА_2 застосовано санкції, зокрема у вигляді блокування активів, що передбачає тимчасове позбавлення права користування та розпорядження належним йому майном. Згідно з даними Державного реєстру санкцій, строк дії зазначених обмежувальних заходів спливав 03.04.2024.
Разом із тим, встановлено, що 03.04.2024 між ОСОБА_2 (від імені якого діяв представник за довіреністю) та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ», який за своєю правовою природою є правочином, спрямованим на розпорядження майном.
З врахуванням положень ч. 1 ст. 255 ЦК України, відповідна дія могла бути вчинена до закінчення останнього дня встановленого строку, однак це не змінює правової оцінки того, що на момент укладення спірного договору діяла заборона у вигляді блокування активів, яка обмежувала можливість розпорядження відповідним майном.
Таким чином, укладення спірного правочину в період дії санкцій у виді блокування активів свідчить про вчинення дій щодо розпорядження активом, на який поширювалися встановлені державою обмеження, що підлягає оцінці судом з урахуванням мети застосування санкцій та вимог законодавства про недопустимість їх обходу.
Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст.203 ЦК України).
Зі змісту договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ» від 03.04.2024 вбачається, що він укладений між учасником товариства — громадянином України ОСОБА_2 , який діяв через представника за довіреністю, та ОСОБА_1 як набувачем відповідної частки.
Разом із тим, Указом Президента України від 14.04.2021 № 161/2021 «Про припинення громадянства України ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 » ОСОБА_2 визнано таким, що втратив громадянство України.
Отже, на момент укладення спірного договору ОСОБА_2 не мав статусу громадянина України, тоді як у тексті правочину його визначено як громадянина України із наведенням реквізитів паспорта громадянина України. Таким чином, наведені у договорі відомості щодо особи продавця не відповідали дійсним обставинам на момент вчинення правочину та стосувалися істотних відомостей про сторону договору, що підлягали врахуванню при його укладенні та нотаріальному посвідченні.
Суд зазначає, що сам по собі факт припинення громадянства України не припиняє цивільної правоздатності фізичної особи та не позбавляє її права володіти, користуватися чи розпоряджатися належним майном. Водночас у спірних правовідносинах істотне значення має те, що правочин було укладено із зазначенням відомостей, які не відповідали дійсності щодо цивільно-правового статусу сторони договору, а також у період дії встановлених державою спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів у вигляді блокування активів.
Судова колегія не надає оцінки заявам свідків щодо дати підписання договору, оскільки наведені у них обставини не спростовують встановленого судом факту зазначення у спірному правочині недостовірних відомостей про особу продавця як громадянина України, попри припинення його громадянства Указом Президента України від 14.04.2021 № 161/2021. Відповідність змісту правочину вимогам закону, зокрема достовірність ідентифікаційних даних та відомостей щодо правового статусу сторін, є самостійною обов`язковою умовою його чинності у розумінні статей 203, 215 ЦК України. У зв`язку з цим, зазначення у договорі недостовірної інформації щодо цивільно-правового статусу сторони є самостійною та достатньою підставою для висновку про невідповідність правочину вимогам закону, що виключає необхідність надання оцінки наведеним у заявах свідків обставинам, з огляду на що не бере до уваги доводи апелянтів про те, що відсутність акта приймання-передачі частки та проведення державної реєстрації станом на 03.04.2024 виключала порушення санкційного режиму.
Колегія суддів враховує, що санкція у вигляді блокування активів, передбачена Законом України «Про санкції», полягає у тимчасовому позбавленні особи права користуватися та розпоряджатися активами, у тому числі шляхом вчинення будь-яких дій, тотожних за змістом здійсненню права розпорядження ними. Відтак укладення договору, спрямованого на передачу іншій особі частки у статутному капіталі товариства, є формою розпорядження активом незалежно від моменту завершення реєстраційних процедур чи оформлення виконання такого договору.
Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, установлених, зокрема, статтею 203 цього Кодексу.
Враховуючи встановлену судом суперечність спірного правочину імперативним приписам Закону України «Про санкції», його спрямованість на розпорядження активом у період дії санкції у вигляді блокування активів, невідповідність змісту правочину інтересам держави та суспільства, а також зазначення у договорі недостовірних відомостей щодо статусу сторони правочину, колегія суддів дійшла висновку, що договір купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ТзОВ «ВІП КОМ» від 03.04.2024 є таким, що підлягає визнанню недійсним відповідно до частини 1 статті 215 та частин 1, 5 статті 203 ЦК України.
Частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін — у разі виконання правочину обома сторонами — в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою.
Суд апеляційної інстанції враховує, що обізнаність сторін щодо існування санкційного обмеження стосовно ОСОБА_2 підтверджується сукупністю наявних у справі доказів. Зокрема, відповідач-1 у справі № 9901/137/21 оскаржував Указ Президента України від 03.04.2021 № 140/2021 в частині застосування до нього персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів, що свідчить про його обізнаність щодо змісту та дії відповідних санкцій.
Крім того, ОСОБА_1 до укладення спірного правочину був учасником ТзОВ «ВІП КОМ» із часткою у розмірі 50 %, а після укладення договору мав набути 100 % частки у статутному капіталі товариства, що свідчить про його безпосередню заінтересованість у результаті відчуження та обізнаність щодо правового статусу іншого учасника товариства й обставин, пов`язаних із належною йому часткою.
Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.04.2021, введене в дію Указом Президента України від 03.04.2021 № 140/2021, було офіційно оприлюднене, а відомості про застосовані до ОСОБА_2 санкції містилися у Державному реєстрі санкцій та були відкритими і загальнодоступними.
Судова колегія також вважає за доцільне звернути увагу на те, що у постанові Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 у справі № 910/10018/24 щодо оскарження ОСОБА_1 наказу Міністерства юстиції України про анулювання реєстраційної дії стосовно зміни складу учасників ТзОВ «ВІП КОМ» зазначено, що рішення РНБО України про застосування персональних санкцій, введене в дію Указом Президента України від 04.04.2024 № 219/2024, набирає чинності з моменту видання указу та є обов`язковим до виконання, а застосована санкція у вигляді блокування активів передбачає тимчасове позбавлення права користування та розпорядження активами. Суд звернув увагу, що вчинення правочинів підсанкційною особою після набрання чинності санкціями є неправомірним, а відповідні реєстраційні дії підлягають скасуванню, при цьому державний реєстратор і нотаріус зобов`язані перевіряти наявність санкцій та використовувати відомості державних реєстрів під час проведення реєстраційних дій. У постанові також зазначено, що Указ Президента України від 04.04.2024 № 219/2024 був оприлюднений на офіційному інтернет-представництві Президента України у день його видання, а тому нотаріус мав можливість бути обізнаним про введення санкцій. Окремо суд послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.06.2023 у справі № 910/2529/22, відповідно до якої нотаріус повинен встановлювати дійсні наміри сторін правочину, враховувати вид і дату застосованих санкцій та перевіряти, чи не спрямований правочин на уникнення санкційних обмежень. 
Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про підставність позовних вимог.
Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є необов`язковою, а виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Під час розгляду справи суд зобов`язаний забезпечити баланс між правом учасників справи бути своєчасно та належним чином поінформованими про рух справи і завданням забезпечення її розгляду у розумні строки, вживаючи всіх процесуально допустимих заходів для належного повідомлення сторін.
Частиною четвертою ст. 120 ГПК України встановлено, що ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії має бути вручена завчасно з таким розрахунком, щоб учасники справи мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі у розгляді справи або вчинення відповідної процесуальної дії.
З огляду на наведене, розгляд справи за відсутності сторони або іншого учасника можливий виключно за умови наявності у суду належних та допустимих відомостей про його належне повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач-1 – ОСОБА_2 , повідомлявся про день та час розгляду справи шляхом надіслання ухвал суду першої інстанції на адресу, яка зазначена в позовній заяві ( АДРЕСА_3 ), однак конверти з ухвалами повернуті на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 25.09.2025 у справі № 926/2697/25 витребувано у Центру надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради відомості щодо зареєстрованого місця проживання та інших персональних даних ОСОБА_2 з метою встановлення місця проживання відповідача, як фізичної особи відповідно до ч.6 ст.176 ГПК України.
Листом від 01.10.2025 за № 16/02-10/2066 Департаментом НАП Чернівецької міської ради повідомлено, що ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 із 29.09.2011, однак 24.04.2024 знятий з реєстрації місця проживання по заяві власника.
За змістом ч.ч. 4– 5 ст. 122 ГПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а з моменту опублікування такого оголошення вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи; при цьому Верховний Суд у постанові від 06.03.2024 у справі № 755/4205/14 звернув увагу, що такий спосіб виклику застосовується, зокрема, у разі, коли місце проживання чи перебування відповідача залишається невідомим навіть після звернення позивача до адресного бюро та органів внутрішніх справ.
Водночас, у матеріалах справи відсутні відомості про здійснення судом першої інстанції виклику ОСОБА_2 через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. При цьому, судова кореспонденція надсилалась за адресою: АДРЕСА_1 навіть після отримання судом інформації Департаменту НАП Чернівецької міської ради про зняття ОСОБА_2 з реєстрації за вказаною адресою 24.04.2024.
Апелянт посилається на цю обставину, як на порушення його права на належне повідомлення про розгляд справи.
Висновок суду першої інстанції про належне повідомлення відповідача-1 є формальним та таким, що не ґрунтується на повному і правильному застосуванні норм процесуального права, оскільки суд фактично обмежився направленням кореспонденції за адресою, з якої відповідач-1 був знятий з реєстрації ще 24.04.2024, не вживши передбачених ч.ч. 4– 5 ст. 122 ГПК України альтернативних способів виклику, зокрема шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. За таких обставин відсутні належні та допустимі докази своєчасного та реального повідомлення відповідача-1 про дату, час і місце судового засідання, що виключає можливість вважати його належно повідомленим у розумінні процесуального закону та свідчить про істотне порушення права на участь у судовому процесі. Відтак, відмова суду у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи є передчасною та необґрунтованою, оскільки за відсутності належного повідомлення сторони розгляд справи по суті не відповідає вимогам справедливого судового розгляду.
За змістом ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, при цьому порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто за відсутності учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, за умови обґрунтування апеляційної скарги такою обставиною.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що обов`язок суду щодо повідомлення учасників справи про судове засідання є проявом засади відкритості судового процесу та елементом гарантій права на справедливий суд, а його невиконання або неналежне виконання призводить до порушення процесуальних прав сторони та ставить під сумнів законність розгляду справи за її відсутності.
При цьому розгляд справи за відсутності учасника можливий виключно за умови наявності у суду належних і допустимих доказів його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, що узгоджується з підходом, висловленим Верховним Судом у постанові від 02.06.2020 у справі № 910/17792/17, відповідно до якого конституційне право на участь у судовому процесі, включно з правом бути належним чином повідомленим, має реальний характер і не може розглядатися як формальність, а його порушення є істотним процесуальним порушенням, що тягне безумовне скасування судового рішення.
Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 у справі № 926/2697/25 підлягає задоволенню частково, оскільки в прохальній частині скаржники просять оскаржуване рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог, проте, у зв`язку із встановленими колегією суддів порушеннями судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, оскаржуване рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 у справі № 926/2697/25 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог, з викладених вище підстав. 
Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є своєчасне вирішення спорів, а дотримання розумних строків розгляду справи є однією з основних засад судочинства незалежно від форми її розгляду.
Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження визначається з огляду на обставини справи з урахуванням, зокрема, її складності, поведінки учасників процесу та органів державної влади, а також значення предмета спору для заявника (рішення у справах «Савенкова проти України», «Папазова та інші проти України»).
Розумність строків залежить від об`єктивної необхідності для вчинення процесуальних дій і прийняття рішень із врахуванням зазначених критеріїв.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційні скарги у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення судового захисту.
Судові витрати за подання апеляційних скарг залишити за скаржниками.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволити частково.
Рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 у справі № 926/2697/25 скасувати.
Позовні вимоги задоволити.
Визнати недійсним договір від 03.04.2024 купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ» (ідентифікаційний код 36929633), згідно з п.1.1 якого продавець зобов`язується передати покупцю свою частку в розмірі 50% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ», що у грошовому еквіваленті становить 200000,00 грн, що складає 200000 часток, з розрахунку 1 частка становить 1 гривню, укладений між ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_7 ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ). 
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_7 ) на користь держави Україна частку в розмірі 50% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ» (ідентифікаційний код 36929633), що у грошовому еквіваленті становить 200000,00 грн, що складає 200000 часток, з розрахунку 1 частка становить 1 гривню.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь держави Україна грошові кошти у розмірі 200000,00 грн, отримані за результатом реалізації договору від 03.04.2024 щодо купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КОМ» (ідентифікаційний код 36929633). 
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_7 ) на користь Служби безпеки України (ідентифікаційний код 00034074) 2422,40 грн судового збору. 
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь Служби безпеки України (ідентифікаційний код 00034074) 2422,40 грн судового збору.
Місцевому господарському суду видати відповідні накази.
Судові витрати за подання апеляційних скарг залишити за скаржниками.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Справу повернути в місцевий господарський суд. 

Повний текст постанови складено 15.05.2026.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік