Справа № 145/1701/25
Провадження № 2/145/180/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

"20" травня 2026 р. с-ще Тиврів
Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Іванця В. Д. ,
за участю секретаря Урсуляк Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пустовіт А.С. 14.11.2025 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовує тим, що 09.02.2025 близько 18:30, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем Volkswagen T4, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Жовтневій у с.Селище Гніванської ТГ Вінницького району, здійснив наїзд на пішохода, її чоловіка ОСОБА_4 , який раптово вийшов на проїжджу частину у невстановленому місці. За фактом ДТП ГУНП у Вінницькій області матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, внесено до ЄРДР за №12025020000000419 від 09.02.2025. Внаслідок отриманих тяжких травм її чоловік ОСОБА_4 помер на місці пригоди. Судово-медична експертиза № 10 від 25.02.2025 встановила: відкриту черепно-мозкову травму; численні садна обличчя та голови; переломи кісток основи черепа; крововиливи у легенях; розрив печінки та селезінки; численні синці та садна кінцівок; перелом великогомілкової кістки. Причина смерті – сполучна травма тіла тяжкого ступеня, яка безпосередньо спричинила смерть чоловіка. 
Постановою про закриття кримінального провадження від 28.02.2025 старшим слідчим відділу СУ ГУНП у Вінницькій області майором поліції Мельничуком В.О. встановлено, що кримінальне провадження за № 12025020000000419 від 09.02.2025, порушене за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Вищевказані факти підтверджуються витягом з ЄРДР, висновком судово-медичної експертизи, протоколом допиту свідка, постановою про закриття кримінального провадження та свідоцтвом про смерть потерпілого. 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст. 1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. 
З матеріалів справи вбачається те, що смерть потерпілого настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, указаний факт жодною із сторін не заперечується; потерпілий являється чоловіком Позивачки, яка проживала з ним однією сім`єю.
Також слід зазначити, що після загибелі чоловіка вона зазнала тяжких моральних переживань. Втрата коханої людини, яка була для неї найближчою та найдорожчою, спричинила глибокий душевний біль, почуття безвиході, туги й постійного внутрішнього страждання. У перші дні після трагедії вона пережила шоковий стан, тривалий час не могла усвідомити втрату, не могла спати, втратила апетит, постійно плакала, замкнулася у собі. Минуло кілька місяців, однак біль утрати не вщух. Вона й надалі не може спокійно згадувати обставини загибелі чоловіка, не відвідує місця, пов`язані з ним, уникає людних місць, відчуває емоційну спустошеність, тривожність, страх залишитися самотньою. Вона втратила звичний ритм життя, потребувала допомоги близьких і психологічної підтримки. Змушена часто звертатись до лікарів із симптомами порушення сну, підвищеної тривожності, головних болів, серцевих розладів, що свідчить про негативний вплив моральних страждань на її фізичне здоров`я. Вона залишилась без підтримки чоловіка, з яким мала спільні плани та мрії. Кожен день нагадує їй про втрату, що призводить до глибокої депресії та душевного виснаження. Таким чином, у позивача виникло право на звернення до суду з позовом до водія (володільця джерела підвищеної небезпеки) про відшкодування моральної шкоди. З урахуванням викладеного, вона визначає розмір грошового відшкодування завданої їй моральної шкоди у сумі 300000 грн. Зазначена сума є мінімальною оцінкою тих фізичних та емоційних страждань, яких вона зазнала у зв`язку зі смертю свого чоловіка, та відповідає положенням статей 23, 1167, 1168 Цивільного кодексу України, що гарантують право на відшкодування моральної шкоди у разі заподіяння смерті фізичної особи 
Оскільки місце ДТП - с. Селище Вінницького району, а ця територія належить до юрисдикції Тиврівського районного суду Вінницької області, справа є підсудною саме Тиврівському районному суду. 
Просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію у відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2025 дану справу передано на розгляд судді Іванцю В.Д.
Ухвалою суду від 04.12.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами позовного загального провадження. Надано строк відповідачу для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 18.02.2026 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.
У судове засідання представник позивача Пустовіт А.С. не з`явилася, надала заяву, у якій просить розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Крім того, просила долучити до матеріалів справи копію рішення Тиврівського районного суду від 09.10.2025 та постанову Вінницького апеляційного суду від 29.01.2026, які мають істотне значення для справи, рішення про вказане рішення позивачу відомо не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_3 про розгляд справи був належним чином повідомлений в силу приписів п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Так, згідно з відповідями з УДМС у Вінницькій області від 18.11.2025 та голови Агрономічної сільської ради від 03.12.2025 ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . На зазначену адресу рекомендованим листом скеровано копію ухвали Тиврівського районного суду Вінницької області про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданих до неї документів. 19.12.2025 до суду повернуто рекомендоване повідомлення разом з довідкою (Ф.20) про відсутність адресата за вказаною адресою.
Окрім того, у судові засідання призначені на 29.12.2025, 22.01.2026, 18.02.2026, 09.03.2026, 26.03.2026, 21.04.2026 та 20.05.2026 відповідач повторно не з`явився, хоча про слухання справи повідомлений в установленому законом порядку, конверти до суду повернулися із рекомендованими повідомленнями з судовими повістками з позначками «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзиву до суду не подав. 
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України.
За таких обставин відповідно до ст. 280 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач та його представник не заперечують проти такого порядку вирішення спору.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом установлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Так, судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 27.06.2023 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 27.06.2023 серії НОМЕР_2 (а.с.7).
Старшим слідчим СУ ГУНП у Вінницькій області Мельничуком В.О. здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР 09.02.2025 №12025020000000419 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинув пішохід ОСОБА_4 . 
Кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КПК України, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 28.02.2025 (а.с.9,10).
Відповідно до змісту вказаної постанови під час досудового розслідування слідчий установив, що 09.02.2025 близько 18:30, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем Volkswagen T4, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Вінниці, по вул. Жовтневій у с.Селище Гніванської ТГ, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який в стані сильного алкогольного сп`яніння, в умовах недостатньої видимості в темну пору доби, не виділив себе на проїзній частині, у невстановленому місці раптово вийшов на проїзну частину автодороги, перетинаючи проїзну частину справа-наліво, відносно руху автомобіля. Унаслідок отриманих травм пішохід ОСОБА_4 загинув на місці пригоди. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 10 від 25.02.2025, проведеної в рамках кримінального провадження № 12025020000000419: “ ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми представленої численними саднами лицевої та мозкової частини голови, ранами спинки носа та правої завушної ділянки голови, крововиливами в м`які тканини голови, кільцеподібного перелому кісток основи черепа, крім того виявлено крововиливи в ділянці обох коренів легень, саден в проекції лівої бокової поверхні грудей та попереку, розриву паренхіми печінки, розриву селезінки, численних синців та саден кінцівок, перелому великогомілкової кістки справа у верхній третині. Вищеописана сполучна травма тіла за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення належить до тяжких тілесних ушкоджень та стоїть у причинному зв`язку зі смертю. Смерть ОСОБА_6 наступила від сполучної травми тіла. Вищеописана травма тіла виникла від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо в умовах дорожньо-транспортної пригоди 09.02.2025. Характер та локалізація ушкоджень на трупі ОСОБА_7 дають можливість припустити, що ОСОБА_8 на час первинного контакту з транспортним засобом міг знаходитись у вертикальному чи близькому до такого положенні та міг бути розвернутий задньою поверхнею тіла до травмуючих виступаючих частин автомобіля”.
При судово-токсикологічному дослідженні в крові від трупа ОСОБА_4 виявлено 3,2 ‰ етилового спирту, в сечі 4,9 ‰, зазвичай така концентрація алкоголю у живих осіб, може відповідати сильному алкогольному сп`янінню.
Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/102-25/3518-ІТ від 26.02.2025 водій ОСОБА_3 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода, в діях водія не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які з технічної точки зору перебували б в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
У діях водія ОСОБА_3 відсутні порушення ПДР України, які б знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, однак є порушення вимог п. 12.4 ПДР України, які носять адміністративний порядок.
Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_4 п.п. 4.4, 4.7, 4, 14 (а,б) ПДР України, при цьому дані порушення знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками пригоди. Тілесні ушкодження від яких пішохід ОСОБА_4 загинув, він отримав внаслідок власної недбалості та необережності.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12.02.2025 серії НОМЕР_3 (а.с.8). 
Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 05.11.2025 № 1458 ОСОБА_4 дійсно з 27.06.2023 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав, але не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з ним була зареєстрована та проживала ОСОБА_1 (а.с.12).
Згідно з доданими світлинами на них зображені позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.13-17).
Відповідно до рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 09.10.2025 по справі № 145/739/25, яке набрало законної сили 29.01.2026 позов ОСОБА_9 , подану та підписану її представником адвокатом Лабиком Р.Р., до ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" на користь ОСОБА_9 : 224000,00 грн страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника; 48000,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди.
Так, у ході розгляду цивільної справи № 145/739/25 судом було установлено, що 09.02.2025 близько 18 години 30 хвилин водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем "Volkswagen T4", державний номерний знак НОМЕР_4 , рухаючись в напрямку м. Вінниці, по вул. Жовтневій в с. Селище Вінницького району Гніванської ОТГ, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який внаслідок отриманих травм загинув на місці пригоди. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "Volkswagen Transporter", державний номерний знак НОМЕР_4 , застрахована в ПАТ "НАСК "Оранта", поліс № АТ5743504. Позивачка є матір`ю загиблого ОСОБА_4 .
Згідно з реєстром перевірки чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "Volkswagen Transporter", державний номерний знак НОМЕР_4 , застрахована в ПАТ "НАСК "Оранта", поліс № АТ5743504, станом на 09.02.2025 та 31.12.2024 діючий.
Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 був одружений з ОСОБА_1 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 батьками загиблого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначені ОСОБА_10 , ОСОБА_9 .
Відповідно до довідки Агрономічної сільської ради Вінницького району ОСОБА_4 з 27.06.2023 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав, але не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . З ним разом проживала та зареєстрована ОСОБА_1 - дружина.
При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд врахував положення п. 27.3. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до яких страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
По вказаному страховому випадку заявлена загальна сума страхового відшкодування позивачем ОСОБА_9 становила 384000,00 грн, що перевищувало 320000,00 грн страхової суми. В такому разі, страхове відшкодування, яке належить для виплати ОСОБА_9 та дружині потерпілого ОСОБА_1 становить 320000,00 грн, яке складається з:
- 48000 грн - в рахунок відшкодування моральної шкоди, належної ОСОБА_9 та 48000 грн - в рахунок відшкодування моральної шкоди належної дружині потерпілого ОСОБА_1 (відповідно до п 27.3. ст.27 Закону №1961-IV - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (8000,00*12=96000,00/2=48000,00 грн);
- 224000,00 грн - в рахунок відшкодування решти шкоди пов`язаної із втратою годувальника належної Позивачу, в межах ліміту страхової суми (відповідно до п 27.2. ст.27 Закону №1961-IV - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (8000*36=288000; 320000-96000=224000 грн).
Отже, позивачка ОСОБА_9 просила стягнути з ПАТ "НАСК "ОРАНТА" на свою користь: 224000,00 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника; 48000,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди. Позов задоволено.

Норми права, застосовані судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно з ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. 
Такими актами в досліджуваних правовідносинах є Цивільний кодекс України та Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 01.07.2004 (чинний на дату виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1961-ІV).
Відповідно до ст. 3 Закону № 1961-ІVобов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно зі ст. 5 Закону № 1961-ІVоб`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Статтею 6 Закону № 1961-ІVвизначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-ІV при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-ІVпід шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вважається: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, регламентовано статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, відповідно п. 27.1. зазначеної статті страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до п. 27.2. ст. 27 Закону № 1961-ІV страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Статтею 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання кого створює підвищену небезпеку, і несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначено особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності її вини.
Якщо ж груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшеною, що передбачено ч. 2 ст. 1193 ЦК України.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належить непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Разом з тим, відповідач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умислу ОСОБА_4 щодо заподіяння шкоди.
Отже, у спірному випадку дорожньо-транспортна пригода мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки, а саме автомобіля Volkswagen T4, д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується копією постанови про закриття кримінального провадження та була зумовлена порушенням ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України.
Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди не є безпідставною та підлягає стягненню з останнього.
Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивачів, суд виходить з такого.
У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практики в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Суд враховує, що факт смерті ОСОБА_4 внаслідок ДТП стався через порушення ним пунктів 4.4, 4.7. 4.14 а), б) Правил дорожнього руху, при цьому дані порушення знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками пригоди. Тілесні ушкодження від яких пішохід ОСОБА_4 загинув, він отримав внаслідок власної недбалості та необережності.
Порушення ж відповідачем Правил дорожнього руху, що були б у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_4 судом не встановлено та доказів на підтвердження цього позивачем не надано.
Отже, враховуючи наведені обставини та норми матеріального права та те, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд погоджується з тим, що позивачу завдано моральну шкоду смертю чоловіка, порушенням укладу її життя, непоправною втратою рідної людини. Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі члена сім`ї позивача під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останньої, враховуючи і те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Водночас, враховуючи той факт, що смерть ОСОБА_4 сталася внаслідок його грубої необережності, він загинув унаслідок власної недбалості та необережності, порушивши Правила дорожнього руху України, тому суд вважає, що наявні підстави для застосування положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України, а відтак суд дійшов висновку зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 100000 тисяч гривень.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 14-176цс18 (справа №755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Як було установлено судом на момент страхового випадку 09.02.2025 цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "Volkswagen Transporter", державний номерний знак НОМЕР_4 , була застрахована в ПАТ "НАСК "Оранта", поліс № АТ5743504, поліс внутрішнього ОСЦПВВТЗ був чинний.
Крім того, суд зазначає, що Законом № 1961-ІV установлено ліміт страхових виплат моральної шкоди визначеним п. 27.3. ст. 27 цього Закону особам (дружина, чоловік, діти батьки) у зв`язку зі смертю потерпілої фізичної особи у розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року в Україні встановлено мінімальну заробітну плату на рівні 8000 грн.
Отже, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 96000 грн (12 розмірів мінімальної зарплати*8000 грн).
Судом установлено, що право на відшкодування страховиком моральної шкоди у справі, яка розглядається мають мати загиблого ОСОБА_9 та його дружина ОСОБА_1 , тому максимальний ліміт відповідальності страховика по відшкодуванню моральної шкоди на одного потерпілого становить 48000 грн.
Відповідно до рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 09.10.2025 по справі № 145/739/25, яке набрало законної сили 29.01.2026 позов ОСОБА_9 (матері загиблого), до ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, задоволено, стягнуто з ПАТ "НАСК "ОРАНТА" на її користь 224000,00 грн страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника; 48000,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди.
Суд зазначає, що обставини, встановлені стосовно позивача ОСОБА_1 рішенням суду у цивільній справі № 145/739/25, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді цієї справи, оскільки позивач, їх не спростувала, а навпаки клопотала долучити таке рішення до матеріалів.
З урахуванням зменшеного судом розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 100000 тисяч гривень, яка перевищує ліміт відповідальності страховика по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи на одного потерпілого в сумі 48000 тисяч гривень, тому суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача різницю між розміром завданої моральної шкоди та граничним розміром страхового відшкодування в сумі 52000 грн (1000000-48000).
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та визначає її у розмір у сумі 52000 гривень, який відповідатиме принципам розумності і справедливості.
Питання судових витрат суд не вирішує, оскільки позивачка, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, доказів понесення інших судових витрат сторонами не надано.

Керуючись ст. 23, 1167, 1168, 1187, 1193 ЦК України, ст. 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 273, 275, 279 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 52000 (п`ятдесят дві тисячі) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити. 
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Тиврівського районного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі.
Учасник справи, якому повне судове рішення не буде вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подана протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.
Повний текст рішення складено 20 травня 2026 року.

Позивач: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя Іванець В. Д.