П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року м. Київ

Справа №752/16487/24
Провадження: № 22-ц/824/10853/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 та адвоката Сербулова Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_2 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року та на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року ухвалене під головуванням судді Митрофанової А. О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 29 грудня 2019 року він і відповідачка стали проживати окремо, що зафіксовано в п. 4.2. договору сторін про участь у вихованні, розвитку та утриманні дитини від 31 січня 2020 року. З цієї дати він сплачує аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначений вищевказаним договором розмір аліментів було зменшено постановою Київського апеляційного суду від 02.05.2024 року у справі № 752/1058/23 з 1/4 до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , у зв`язку зі зміною його сімейного і майнового стану, обумовлену народженням у нього ІНФОРМАЦІЯ_2 другої дитини, ОСОБА_4 . Вказує, що в 2023 році його сімейний та майновий стан зазнав подальших змін, що згідно зі ст. 192 СК України вимагає зменшення розміру аліментів, визначеного постановою Київського апеляційного суду від 02.05.2024 року у справі № 752/1058/23. Зміна сімейного стану як підстава для зменшення розміру аліментів полягає в народженні ІНФОРМАЦІЯ_3 третьої дитини - ОСОБА_5 . У зв`язку з чим, у нього виник майновий обов`язок утримувати третю дитину та майновий обов`язок брати участь у додаткових витратах на неї щонайменше до досягнення нею повноліття, крім того, у нього, позивача, також виник майновий обов`язок утримувати дружину, яка перебуває у неоплачуваній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Виникнення нових майнових обов`язків позивача щодо третьої дитини та дружини відбулось на фоні того, що рівень і джерело доходів позивача лишались незмінними. Джерелом доходу позивача є заробітна плата, яку він отримує в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, де працює доцентом кафедри інтелектуальної власності та інформаційного права Навчально-наукового інституту права.
За таких умов, вважає, що сплата аліментів у розмірі, який був визначений раніше, є неможливою. 
На підставі викладеного, вважає, що розмір аліментів, які він має сплачувати на утримання сина, ОСОБА_3 , має становити 1/10 частину від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку з чим просив суд зменшити розмір аліментів, визначений постановою Київського апеляційного суду від 02.05.2024 року у справі № 752/1058/23 з 1/6 (однієї шостої) частини усіх видів заробітку (доходу) позивача, до 1/10 (однієї десятої) частини усіх видів заробітку (доходу) позивача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зменшено розмір аліментів, визначений постановою Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року у справі 752/1058/23, на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 1/6 частини від заробітку (доходу) до 1/8 частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення ОСОБА_3 повноліття.
У задоволенніінших вимог позову відмовлено.
Стягнуто з      ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судові витрати, понесені за сплату судового збору, в розмірі 968,96 грн.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені у справі судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 400 грн.
Не погодившись із такими судовими рішеннями ОСОБА_1 та адвокат Сербулов О. В. в інтересах ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.03.2025 року ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції неналежним чином врахував зміну його сімейного та матеріального стану, зумовлену народженням третьої дитини. На його переконання, за таких обставин розмір аліментів на утримання сина має бути зменшений до 1/10 частини доходу, оскільки визначення судом частки 1/8 фактично позбавляє третю дитину права на рівність з іншими дітьми та порушує принцип справедливого розподілу батьківського утримання.
Адвокат Сербулов О. В. в інтересах ОСОБА_2 на обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.03.2025 року зазначив, що суд першої інстанції помилково визнав доведеними підстави для зменшення розміру аліментів, не надав належної оцінки зміні матеріального стану позивача та всупереч доказам дійшов хибного висновку про неможливість сплати ним аліментів у встановленому раніше розмірі. Вказує, що заробітна плата ОСОБА_1 фактично збільшилась більш ніж на 40 %, а тому твердження про погіршення його матеріального стану є безпідставними.
Також, вважає, що суд безпідставно визнав зміною сімейного стану обставину перебування дружини позивача у відпустці по догляду за дитиною, хоча ця обставина вже була врахована апеляційним судом у попередній справі та не підлягає повторному доведенню. Єдиною новою обставиною є народження у позивача третьої дитини, однак саме по собі народження дитини не є безумовною підставою для зменшення аліментів відповідно до позицій Верховного Суду.
Крім того, суд не врахував, що позивач має статус адвоката та не надав доказів здійснення всіх можливих дій для отримання додаткового доходу, що є його обов`язком у межах забезпечення дітей. Суд першої інстанції неправильно визначив пропорцію задоволених позовних вимог і дійшов помилкового висновку про 80% їх задоволення, хоча фактично позов було задоволено лише на 50 %. З огляду на зазначене, рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. 
Крім того, просив покласти на відповідача витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 7 500 грн.
Адвокат Сербулов О. В. в інтересах ОСОБА_2 на обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення зазначив, що суд першої інстанції незаконно та необґрунтовано задовольнив заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, не розглянувши та не оцінивши доводи й докази відповідачки щодо їх неспівмірності, недоведеності та завищеного характеру.
Наголосив, що позовна заява у цій справі фактично дублює позов у справі №752/1058/23, що свідчить про її складення позивачем, а не адвокатом, а тому витрати на її підготовку не можуть вважатися необхідними. Участь адвоката позивача у судових засіданнях була формальною, мінімальною та не вплинула на розгляд справи, тоді як сам позивач активно й фахово представляв свою позицію. Суд неправильно врахував і той факт, що частина заявлених витрат стосується засідання, яке взагалі не відбулося.
Суд першої інстанції обмежився механічним пропорційним розподілом витрат, не застосував критеріїв дійсності, розумності та необхідності, визначених ст. 137 ЦПК України, а також проігнорував усталену практику Верховного Суду та ЄСПЛ щодо неприпустимості надмірного збагачення за рахунок компенсації правничих витрат. Крім того, суд помилково визначив обсяг задоволених позовних вимог як 80 %, тоді як фактичний показник становить 50 %, що прямо впливає на розмір компенсації судових витрат. У зв`язку з чим просив відмовити в ухваленні додаткового рішення.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвокат Сербулов О. В. в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що доводи апеляційної скарги про істотне погіршення матеріального стану платника аліментів є безпідставними та повністю спростовуються наявними у справі доказами. Зокрема, вважає, що скаржник приховує той факт, що його заробітна плата з моменту попереднього визначення розміру аліментів суттєво зросла, більш ніж на 40 %, а тому відсутні підстави стверджувати про погіршення його матеріального становища. Крім того, звертає увагу на те, що скаржник є адвокатом та самозайнятою особою, здатною отримувати додатковий дохід від здійснення адвокатської діяльності. Жодних доказів припинення чи призупинення такої діяльності він не подав, а тому посилання на неспроможність сплачувати аліменти у розмірі 1/6 доходу є необґрунтованими. Позивач безпідставно пов`язує народження третьої дитини з необхідністю зменшення аліментів до 1/10, хоча відповідно до усталеної практики Верховного Суду, народження дитини від іншого шлюбу саме по собі не є підставою для зміни розміру аліментів. Також він не довів неможливість сплачувати визначений судом розмір аліментів, попри обов`язок доведення, що покладається на платника аліментів згідно з принципом змагальності.
Щодо заявлених скаржником судових витрат, адвокат Сербулов О. В. наголосив, що апеляційна скарга не містить попереднього розрахунку витрат, а зазначена сума є довільною та необґрунтованою. З огляду на те, що ОСОБА_1 є досвідченим юристом і адвокатом, який раніше самостійно представляв свої інтереси в судах трьох інстанцій, залучення ним адвоката у даній справі не було обумовлено дійсною необхідністю, а заявлені витрати є завищеними та такими, що не відповідають критеріям реальності, необхідності та розумності.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 адвокат Федорова М. О. в інтересах ОСОБА_1 зазначила, що апеляційна скарга відповідачки не містить жодних юридично значущих доводів щодо незаконності чи необґрунтованості рішення суду першої інстанції. Вона лише повторює позицію відповідачки, викладену під час розгляду справи в суді першої інстанції, і фактично зводиться до висловлення незгоди з ухваленим рішенням без наведення доказів, норм права чи конкретних порушень, які б виправдовували його скасування.
Адвокат наголосила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи й правильно визначив розмір аліментів, виходячи з принципу захисту прав та інтересів дитини.
Щодо вимог відповідачки про покладення на позивача витрат на її професійну правничу допомогу, адвокат зауважила, що заявлений розмір судових витрат є непропорційним, неспівмірним зі складністю справи та не підтверджений необхідністю. Витрати відповідачки не відповідають критеріям, визначеним ст. 137 ЦПК України, а отже не можуть бути покладені на позивача.
Ураховуючи відсутність у скарзі доводів, які б свідчили про неправильність встановлення судом обставин, порушення норм матеріального чи процесуального права або інші передбачені законом підстави для скасування рішення, адвокат Федорова М. О. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 . 
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник, адвокат Федорова М. О. підтримали подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу та просили її задовольнити, щодо апеляційних скарг ОСОБА_2 заперечували, а також вважали заявлений нею розмір витрат на правничу допомогу необґрунтованим.
Адвокат Сербулов О. В. в інтересах ОСОБА_2 підтримав подані ОСОБА_2 апеляційні скарги та просив їх задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення та вирішити питання щодо розподілу судових витрт.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, в липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, визначеного постановою Київського апеляційного суду від 02.05.2024 року у справі № 752/1058/23.
Позовні вимоги обґрунтовані зміною сімейного та матеріального стану ОСОБА_1 , що настала після ухвалення вказаної постанови апеляційного суду та пов`язана із народженням у нього 11.07.2023 року третьої дитини, ОСОБА_5 , а також перебуванням його дружини у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07.07.2020 року було розірвано. У шлюбі у сторін народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає разом з матір`ю.
31.01.2020 року між сторонами укладено договір про участь у вихованні, розвитку та утриманні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, відповідно до якого батько зобов`язався сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 25 % від свого заробітку (доходу).
Постановою Київського апеляційного суду від 02.05.2024 року у справі № 752/1058/23 розмір аліментів було зменшено з 25 % до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначене рішення ухвалено з урахуванням того, що позивач перебуває у повторному шлюбі та має на утриманні малолітню доньку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також дружину, яка здійснює догляд за дитиною.
Як убачається з матеріалів справи, після ухвалення зазначеної постанови Київського апеляційного суду у позивача народилася ще одна донька, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді доцента кафедри інтелектуальної власності та інформаційного права Навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, отримує заробітну плату за основним місцем роботи, що є його основним джерелом доходу.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 просив зменшити розмір аліментів, визначений постановою Київського апеляційного суду від 02.05.2024 року, з 1/6 до 1/10 частини усіх видів його заробітку (доходу), мотивуючи це необхідністю забезпечення рівності прав усіх його дітей на належне матеріальне утримання.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 02.05.2024 року у справі № 752/1058/23 у позивача відбулася зміна сімейного стану, а саме народження третьої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що відповідно до статті 192 СК України може бути підставою для перегляду розміру аліментів. 
Водночас, суд дійшов висновку, що сам по собі факт народження дитини не зумовлює автоматичного зменшення аліментів до заявленого позивачем розміру, а тому, з урахуванням необхідності забезпечення балансу між правами та інтересами усіх дітей позивача, принципу пропорційності та вимог розумності, визначив розмір аліментів у частці 1/8 від усіх видів заробітку (доходу) позивача, що, на переконання суду, є справедливим та таким, що відповідає нормам матеріального права.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 364/1139/19 провадження № 61-11271св20))
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, зроблено висновок, що: «розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24) зазначено, що: «звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, ОСОБА_1 посилався на те, що у нього змінився матеріальний та сімейний стан, оскільки у другому шлюбі у нього народився син і на його утриманні перебувають малолітній син та дружина, яка перебуває у декретній відпустці, що зумовило збільшення витрат на утримання нової сім`ї. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у декретній відпустці, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та суперечитиме її інтересам».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги зміною сімейного та матеріального стану, зокрема, народженням у нього третьої дитини у новому шлюбі та необхідністю утримання дружини, яка перебуває у відпустці для догляду за дитиною.
Разом із тим колегія суддів установила, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували істотне погіршення його матеріального становища або неможливість виконання аліментного обов`язку щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у раніше встановленому судом розмірі. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що після ухвалення попереднього судового рішення рівень доходів позивача не зменшився, а істотно зріс.
При цьому, колегія суддів ураховує правовий висновок Верховного Суду, відповідно до якого зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що платник аліментів має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у відпустці для догляду за дитиною, без доведення погіршення його майнового стану, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини, на утримання якої стягуються аліменти, та суперечитиме її інтересам.
Зазначений висновок сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19, від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2024 року у справі № 591/6388/22.
Отже, як і у наведених вище справах, в даному випадку зміна сімейного стану позивача у вигляді народження дитини в іншому шлюбі за відсутності доведеного погіршення матеріального становища не може розглядатися як самостійна та достатня підстава для зменшення розміру аліментів, оскільки це призвело б до необґрунтованого зменшення обсягу матеріального забезпечення дитини та порушення принципу пріоритетності її найкращих інтересів.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що позивач не довів наявності передбачених статтею 192 Сімейного кодексу України підстав для зменшення розміру аліментів, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Поза увагою суду першої інстанції залишилися вимоги цивільного процесуального закону, відповідно до яких при розгляді справи суд зобов`язаний забезпечити всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи, надати належну оцінку всім доказам у їх сукупності, а також ухвалити рішення з метою ефективного захисту порушеного або оспорюваного права особи, яка звернулася до суду.
Водночас колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно врахував сам факт зміни сімейного стану позивача, зокрема народження у нього ще однієї дитини, як обставину, яка підлягала перевірці в межах статті 192 СК України. Однак, визнаючи наявність такої обставини, суд не надав належної правової оцінки відсутності доказів її реального впливу на матеріальний стан позивача та його здатність виконувати аліментний обов`язок у раніше встановленому розмірі.
Зменшуючи розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина до 1/8 частини доходу, суд першої інстанції фактично виходив лише з формального балансу між кількістю дітей позивача, не врахувавши, що таке зменшення не є співмірним із фактичними обставинами справи, зокрема з істотним зростанням доходів платника аліментів та відсутністю доведеного погіршення його матеріального становища.
За таких умов ухвалене судом рішення не забезпечує належного захисту прав та інтересів дитини, сина сторін від попереднього шлюбу, оскільки призводить до необґрунтованого зменшення обсягу його матеріального забезпечення та суперечить принципу пріоритетності найкращих інтересів дитини, який має бути визначальним при вирішенні спорів цієї категорії.
Отже, не зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив окремі фактичні обставини справи, його висновок про наявність підстав для зменшення розміру аліментів є передчасним та таким, що не ґрунтується на належних і допустимих доказах. За відсутності доведеного погіршення матеріального стану позивача підстави, передбачені статтею 192 СК України, для зменшення розміру аліментів були відсутні.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів у частці 1/8 від усіх видів його доходу позбавляє третю дитину права на рівність з іншими дітьми та порушує принцип справедливого розподілу батьківського утримання.
Такі доводи є помилковими та ґрунтуються на неправильному розумінні змісту принципу рівності прав дітей. Рівність дітей у розумінні сімейного законодавства означає рівність у праві на належне утримання та захист їхніх інтересів з боку батьків, а не математично однаковий розподіл доходів платника аліментів між усіма дітьми без урахування конкретних обставин справи. Визначення розміру аліментів завжди здійснюється індивідуально щодо кожної дитини з урахуванням її віку, потреб, матеріального становища платника аліментів та інших істотних обставин, а не шляхом формального поділу доходу на кількість народжених дітей.
Колегія суддів звертає увагу і на те, що зменшення розміру аліментів на утримання старшої дитини виключно з підстави народження ще однієї дитини призвело б до необґрунтованого звуження обсягу матеріального забезпечення дитини, на користь якої аліменти вже стягуються, що суперечить принципу пріоритетності найкращих інтересів дитини, закріпленому як у національному законодавстві, так і в міжнародних актах.
Посилання скаржника, ОСОБА_1 , на погіршення його матеріального стану також не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи. Навпаки, доводи апеляційної скарги у цій частині спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Так, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у справі № 752/16487/24 рівень його щомісячної заробітної плати («чистої») істотно збільшився - більш ніж на 40 %, а саме з 24 491,35 грн у 2023 році до 34 377,16 грн у 2024 році. Саме з урахуванням заробітної плати в розмірі 24 491,35 грн суд у справі № 752/1058/23 зменшив розмір аліментів до 1/6 частини доходу.
Водночас, подані самим позивачем у справі № 752/16487/24 відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків свідчать, що у першому кварталі 2024 року його щомісячний дохід після оподаткування стабільно становив 34 377,16 грн, що виключає можливість визнання його матеріального становища таким, що погіршився.
Крім того, з відомостей Єдиного реєстру адвокатів України убачається, що ОСОБА_1 має статус адвоката та здійснює адвокатську діяльність індивідуально як самозайнята особа. Жодних доказів припинення або зупинення такої діяльності скаржником суду не надано, що свідчить про наявність у нього реальної можливості отримання додаткового доходу та виконання обов`язку з утримання дітей.
За таких обставин доводи ОСОБА_1 про порушення принципу рівності дітей та несправедливий розподіл батьківського утримання є необґрунтованими. Фактично скаржник такими діями намагається перекласти тягар утримання новонародженої дитини на старшу дитину шляхом зменшення обсягу її матеріального забезпечення, що є неприпустимим та суперечить засадам сімейного законодавства.
Колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного оскарження у даній справі є не лише рішення Голосіївського районного суду міста Києва, ухвалене за результатами розгляду спору по суті, а й додаткове рішення від 21 липня 2025 року, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто понесені у справі судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 400 грн.
Водночас, колегія суддів відмічає, що додаткове судове рішення за своєю правовою природою не є самостійним актом правосуддя та не може існувати відокремлено від первісного (основного) рішення, оскільки його ухвалення зумовлене необхідністю усунення неповноти основного рішення, зокрема у частині розподілу судових витрат, і безпосередньо залежить від правової долі рішення, яким вирішено спір по суті.
Такий правовий підхід є усталеним у практиці Верховного Суду. Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № 923/631/15, від 23 січня 2020 року у справі № 910/20089/17, від 17 квітня 2023 року у справі № 160/2282/19, від 30 травня 2023 року у справі № 160/6648/20, від 08 червня 2023 року у справі № 560/18155/21, у яких наголошено, що додаткове рішення є похідним від основного та поділяє його правову долю.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду даної справи рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, правові підстави для збереження чинності додаткового рішення про стягнення судових витрат відсутні.
За таких обставин додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року підлягає скасуванню як похідне від основного рішення.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи рішення Голосіївського районного суду від 14 березня 2025 року скасовано та ухвалено нове про відмову в позові, відповідно до положень статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1453 грн 44 коп.
Крім того, з матеріалів справи убачається, що як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції відповідачкою порушувалося питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.
Згідно ч.4 ст.141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
З матеріалів справи убачається, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 заздалегідь повідомила суд про намір понести витрати на професійну правничу допомогу, що відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства (а. с. 52).
В подальшому, до закінчення судових дебатів у справі, відповідачка подала заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн (а. с. 148-149).
На підтвердження понесених витрат відповідачкою надано суду такі докази, а саме: копію договору про надання правничої допомоги від 25 вересня 2024 року, копію рахунку № 00220 від 24 січня 2025 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 24 січня 2025 року, а також копію платіжної інструкції від 24 січня 2025 року.
З акта приймання-передачі наданих послуг убачається, що надані адвокатом послуги включали: підготовку відзиву на позовну заяву (2 500 грн), підготовку та подання заперечень на відповідь на відзив (2 500 грн), а також забезпечення представництва інтересів відповідачки в судовому засіданні (2 500 грн), що у сукупності становить 7 500 грн (а. с. 150).
Крім того, матеріалами справи підтверджується надання правничої допомоги відповідачці в суді апеляційної інстанції. 
З матеріалів справи убачається, що станом на 27 листопада 2025 року відповідачка вже понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, які пов`язані зі складанням та поданням адвокатом процесуальних документів по суті справи, зокрема, апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
Зазначені витрати підтверджуються актом приймання-передачі наданих послуг від 25 квітня 2025 року № 2504/01, рахунком № 00226 від 25 квітня 2025 року, платіжною інструкцією від 25 квітня 2025 року № 741791390, а також актом приймання-передачі наданих послуг від 21 листопада 2025 року № 2111/01, рахунком № 00260 від 21 листопада 2025 року та платіжною інструкцією від 21 листопада 2025 року № 852212900. Факт надання зазначених послуг підтверджується також наявними у матеріалах справи процесуальними заявами по суті справи, складеними та підписаними адвокатом.
Крім того, відповідачка повідомила суд про намір понести додаткові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500 грн за участь адвоката у судовому засіданні 27 листопада 2025 року, що підтверджується рахунком № 00262 від 27 листопада 2025 року, виставленим відповідно до умов договору як авансовий платіж. 
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що відповідачкою дотримано вимоги статей 133 та 137 ЦПК України щодо попереднього повідомлення суду про намір понести витрати на професійну правничу допомогу та подання доказів їх фактичного понесення. Подані документи підтверджують реальність, необхідність та документальне обґрунтування заявлених судових витрат.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п?ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов?язок обгрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов?язок доведення їх неспівмірності, така судова практика є усталеною станом на час апеляційного перегляду справи.
Колегія суддів ураховує, що позивач скористався наданим йому процесуальним правом та подав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції. У вказаних клопотаннях позивач навів доводи щодо неспівмірності та надмірності заявлених витрат з огляду на конкретні обставини цієї справи. Зокрема, позивач зазначав, що виконання робіт з надання правничої допомоги у даній справі не потребувало від адвоката значних часових витрат, оскільки обсяг таких робіт був мінімальним, а сама справа за своєю категорією є справою незначної складності. Крім того, позивач звертав увагу на те, що заявлений до відшкодування розмір витрат не є необхідним та обґрунтованим також з огляду на особу відповідачки, яка є кваліфікованим юристом та працює юрисконсультом у великій міжнародній компанії, що, на переконання позивача, зменшувало об`єктивну потребу у залученні значного обсягу професійної правничої допомоги (а. с. 102-103).
У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що заявлений розмір таких витрат є завищеним, неспівмірним зі складністю справи, витраченим адвокатом часом та ринковою вартістю правничих послуг. Відтак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності розміру витрат з урахуванням конкретних обставин справи.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що компенсація витрат на правничу допомогу не може перетворюватися на спосіб необґрунтованого збагачення сторони або додаткове джерело доходу (зокрема, постанови від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17 та від 19 листопада 2024 року у справі № 910/14543/23).
Визначаючи остаточний розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню у цій справі, колегія суддів враховує сукупність обставин її розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій.
З матеріалів справи убачається, що даний спір стосується питання зменшення розміру аліментів, яке за своєю правовою природою не є складним, не потребує застосування спеціальних знань чи дослідження значного обсягу доказів, а також не пов`язане з вирішенням нових або складних правових питань. При цьому, колегія суддів ураховує, що питання зменшення розміру аліментів вже було предметом судового розгляду раніше, а саме у зв`язку із народженням у ОСОБА_1 другої дитини, а тому повторний розгляд аналогічних доводів у цій справі не потребував значних додаткових витрат часу чи правничих зусиль.
Колегія суддів також бере до уваги, що обсяг фактично виконаних представником відповідачки процесуальних дій в суді першої інстанції зводився до підготовки письмових процесуальних документів та участі в судових засіданнях в межах розгляду справи незначної складності, що не може обґрунтовувати заявлений до відшкодування розмір витрат у більшому обсязі.
Аналогічно, під час апеляційного перегляду справи обсяг наданої правничої допомоги був обмеженим та полягав переважно у підготовці апеляційної скарги (відзиву) і підтриманні вже сформованої правової позиції, без дослідження нових доказів чи вирішення складних правових питань.
Разом із тим колегія суддів враховує, що залучення професійної правничої допомоги було для відповідачки об`єктивно необхідним як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, а понесені витрати в цій частині підлягають компенсації в розумних межах.
З урахуванням категорії та складності справи, її ціни, обсягу фактично виконаних процесуальних дій, принципів співмірності та справедливості, а також з метою недопущення покладення на іншу сторону надмірного фінансового тягаря, колегія суддів доходить висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до 5 000 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 5 000 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, що у сукупності становить 10 000 грн і є співмірним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам статті 137 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Сербулова Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. та судовий збір у розмірі 1453 грн 44 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді  С. М. Верланов

В. А. Нежура